Филипа Ашли
Още те обичам

Превод от английски: Гергана Драйчева, 2012

chitanka.info

Глава 1

— Погледни, Джак, това изглежда обещаващо.

Джак Торнфийлд би дал всичко, за да престане личната му асистентка да го занимава с този формуляр. Не че имаше някакъв проблем с нея, ако изключим хапливия език и телепатичните и способности. Не искаше да я погледне в очите, защото знаеше, че тя веднага просто щеше да разбере…

— Благодаря, Марта, но вече го прегледах.

— Да, Джак, знам, че го прегледа, но погледна ли го наистина?

Без да отделя очи от компютъра, Джак протегна ръка. Формулярът се плъзна и падна директно върху клавиатурата пред него: три прилежно изписани листа и прикрепена към тях паспортна снимка.

— Тя отговаря на всички изисквания — каза Марта.

Той бутна листовете от клавиатурата и се намръщи. Линия излишни Ф-та маршируваше вече втори ред през имейла му към маркетинговия директор.

— Може би. А може би не.

— Защо не разгледаш биографията й? Мисля, че е впечатляваща.

— Ти просто искаш да назнача нов продуктов мениджър, за да спреш да се занимаваш с разпределянето на работата. Знаеш ли, мисля, че си склонна да назнача дори котката ти, стига да може да се справи с метрото рано сутрин — отвърна той и й се усмихна мило, в опит да имитира малко послушно момченце.

Но Джак знаеше, че тя е права. Той наистина имаше нужда от някой, който да оглави европейския сектор на преуспяващата туристическа компания „Биг Аутдоорс“[1], при това спешно. Предишната мениджърка бе срещнала и сключила брак с ловец на крокодили в рамките на малко повече от месец.

— Джак, трябва да приключа с отчета на бюджета за реклама до края на деня. Да се обадя ли на тази Бет Алън за интервю?

Той постави длан върху мишката.

— Ясно… Няма да ме оставиш на мира, докато не се съглася.

Тя поклати глава в недоумение и той за пореден път се зачуди защо още търпи асистентка, която се отнася към него със снизходително презрение. После забеляза безупречно подготвената презентация, еспресото и големия десерт Марс, които Марта беше оставила на масата в кабинета му.

„Това трябва да са поне три добри причини“ — реши той.

Независимо от нейната прецизност и уменията й с компютрите, Джак все още не можеше да й се довери напълно. Беше от хората, обладани винаги от известно подозрение. Изчака няколко минути, след като Марта напусна офиса, за да е спокоен. Когато вратата се затвори с щракване, той натисна бутона „в конференция“ на стационарния телефон и се разположи удобно в мекото кресло. Хвърли бърз поглед към вратата, грабна формулярите и дръпна кламера, който придържаше снимката.

Джак издиша бавно и продължително. Държеше снимката с върховете на пръстите си, а оттам го наблюдаваше лице, което щеше да разпознае не от пръв поглед, а само от едно докосване. Затворен дори в тъмна пещера, той щеше да си спомни всеки милиметър от него. Контурите на тази решителна брадичка, нежния допир на миглите й, устните като влажна коприна… Изглеждаше бледа, но това сигурно се дължеше на изкуствената светлина във фото кабината. Надяваше се да е така. Последния път, когато я видя, лицето й сияеше в нежно златисто от средиземноморското слънце, също като цялото й тяло.

Не се изненада от твърде сериозното й изражение. Всеки знае, че липсата на усмивка е почти задължителна за британските паспортни снимки. Ако устните ти дори за миг потрепнат в ъгълчетата, документите ти веднага биват отхвърлени като „негодни“.

Джак отново прокара пръст по снимката и се зае с биографията на Бет Алън. Отлична диплома по съвременни езици, магистратура по бизнес администрация и златен медал по плуване. Първите две силно го изненадаха. Бет, която познаваше, се бореше за оставане в курса, а тази жена бе завършила с отличие и имаше магистратура по бизнес администрация.

А медала по плуване… Как се шегуваше с това, докато седяха около огъня, пиеха бира и хапваха агнешки шишчета. „Златен медал? Впечатлен съм. Хей, Бет, може би трябва да се ударя в някоя скала и да падна в езерото само заради теб.“

„Може би трябва“ — не му оставаше длъжна тя. — „За да мога да те пренебрегна“. Но той виждаше очите й и знаеше, че тя би се хвърлила във водата веднага, дори и с вързани ръце. Сега, когато се протягаше удобно в стола си, картината просто се прокрадна в съзнанието му като вятър през отворен прозорец. Стройна и оскъдно облечена, Бет се потапяше в планинското езеро и тялото й се губеше под повърхността. Мокрите следи от стъпките й по скалите изчезваха още докато ги следваше.

Въпреки шума от климатика в кабинета Джак все още можеше да чуе как водата се спуска надолу по дерето, да почувства аромата на дивите билки и топлата й кожа, когато я притискаше към себе си и тя увиваше тялото си около неговото. Дъхът му спираше, сякаш се бе случило вчера, а не преди години. Внезапно към реалността го върна приглушено жужене и туптене, което идваше от джоба му. Той скочи на крака, извади мобилния си телефон и излая в слушалката:

— Джак Торнфийлд.

— Няма нужда да викаш. Аз съм — съобщи Марта хладно.

— Не викам — отвърна търпеливо той. — Ако го направя, целият етаж ще разбере за това, не само ти, повярвай ми. Не видя ли, че съм в конференция?

— Става дума за госпожица Алън и реших, че ще искаш да знаеш. — Марта не звучеше впечатлена.

— Какво за нея?

— Може да дойде на интервю в понеделник следобед. Предвид спешността на ситуацията, си позволих да й резервирам хотел за нощта след интервюто.

Джак дръпна слушалката, за да не чуе асистентката му колко рязко и шумно си поема въздух.

— Да, добре.

— Да й запиша ли среща с изпълнителния директор?

Той замълча, стискайки здраво телефона.

— Джак?

— Аз ще я поема.

Затвори мобилния, погледна биографията на Бет и вдигна слушалката на стационарния телефон.

— Марта?

— Да?

— Може би е по-добре да не казваш на госпожица Алън, че аз ще я интервюирам. Назначението ми все още не е официално обявено. Не бих искал да се разбира преди съобщението в медиите. Моля те, предай й, че с нея ще се види Алегра Арнолд.

— Разбира се.

Той замълча, обмисляйки дали да прояви слабост в толкова ранен етап от познанството си с Марта. Заемаше длъжността вече от няколко седмици, макар че назначението му все още не беше „официално“.

— Има ли нещо друго? — попита Марта, когато тишината от другата страна на линията стана подозрителна.

— Не, това е всичко засега.

Седна обратно зад бюрото и отново погледна биографията на Бет. Наистина имаше нужда от нови хора в компанията, от нови идеи, а Бет, както Марта отбеляза, отговаряше на всички изисквания. Беше жалко, че преди време тя го зачеркна с дебела черна линия, която той така и не успя да изтрие. Джак въздъхна от собствената си слабост. Отказваше да признае сам пред себе си, че очаква с нетърпение да я види отново.

Като запретна ръкави, той си обеща, че ще накара екипа по поддръжката щателно да прегледа климатичната инсталация. После се зае с доклада на директора по продажбите. Не беше прочел повече от два-три реда, когато стана ясно, че проектът не даваше дори празни обещания. Освен това не съдържаше и никакви конкретни идеи за нови дестинации или пакети, които да донесат приходи. Ако това беше идеята на този мъж за „изчерпателен доклад“, Джак се зачуди колко дълго би могла да издържи компанията.

„И все пак — каза си той, — това можеше да се очаква.“ Когато бе приел работата, той знаеше, че „Бит Аутдоорс“ има добра репутация и е една от утвърдените туристически компании за екзотични маршрути в Европа. Новите собственици бяха поели нещата в свои ръце и вече осъзнаваха, че не е достатъчно просто да се носят по течението, докато другите правят и невъзможното, за да ги изпреварят. Конкурентите им не си губеха времето и постоянно добавяха нови вълнуващи пакети и дестинации, които постепенно изяждаха пазарния дял на „Биг Аутдоорс“. Това бе причината спешно да го повикат от Калифорния и назначат на позиция главен изпълнителен директор. Джак се нуждаеше от екип, който да е също толкова ентусиазиран в работата, колкото него, за разработването на маршрути, дестинации и мероприятия. Хора, които могат да предложат и да направят успешни нови вълнуващи пакети, които не само да донесат печалба, но и отново да изстрелят напред „Биг Аутдоорс“.

Джак смачка доклада за продажбите и го изхвърли в кошчето. Никога не се беше проявявал като особено дипломатична личност, а и шестте години, прекарани в катерене на корпоративната стълбица, го бяха отучили от излишните приказки. Като реши, че моментът на изненадата може да проработи много добре по отношение на заблудения директор продажби, той вдигна слушалката на телефона.

— Марта?

— Да, Джак?

— Би ли казала на Дариус Санфорд, че искам да го видя?

— Мисля, че е в среща.

— Тук или навън?

— Мисля, че е в сградата.

— Кажи му да приключи бързо — заяви той категорично.

— Ще направя всичко възможно — отвърна Марта. — И докато все още ме слушаш, имаш седем неприети обаждания.

— Нещо, за което да трябва да се притеснявам?

— Не мисля. Повечето предлагаха рекламно място или бяха от консултантски агенции.

— Благодаря, Марта.

— Единственото, с което не успях да се справя, беше от Камила Рийд, която каза, че е журналист. Тя настоя, че е лично, затова й обещах, че ще й се обадиш.

Остави усмивката да повдигне ъгълчетата на устните му. Камила беше водеща журналистка във „Воаяж“ — списание за туризъм. Супер поддържана блондинка, толкова лъскава и класна, колкото и изданието, за което работеше. Представи си как настоява да я свържат с него с острия си като бръснач акцент. Беше я срещнал веднъж в Америка и тя не спираше да му звъни и да опитва да говори с него, за да му направи „профил“, откакто той пое ръководството на „Биг Аутдоорс“.

— Добре, благодаря. Ще говоря с нея лично. Между другото, Марта, благодаря за десертчето. Мил жест.

[1] Big Outdoors (англ.) — Успешни на открито. — Б.пр. ↑

Глава 2

— Няма ли да закусиш, любима?

С бисквита в едната ръка и чанта в другата, Бет Алън целуна баща си по бузата.

— Съжалявам, нямам време — промърмори тя и лапна половин шоколадова бисквита, докато се опитваше да събере в папка пръснатите по пода документи. — И ми се ще да не ме наричаш „любима“, звучи сякаш съм героиня в роман на Катрин Куксън[1].

Подозираше, че я нарича „любима“ само за да я дразни — а в интерес на истината на нея почти й харесваше. По някакъв ретро ироничен начин и само, при положение че наоколо нямаше някой, който да ги чуе.

— Не става така, да излезеш, без да си хапнала като хората — смъмри я Стив Алън, като направи усилие да отвори вратата с една ръка.

Ранното утринно слънце се промъкна в стаята. Светлината караше лицето му да изглежда по-сиво от обикновено. Приличаше на старите мъже, които играеха домино в местния пъб, макар че беше поне тридесет години по-млад от тях. Беше се състарил през последните няколко месеца.

— Хапни един тост или поне нещо… — гласът му замря, но тя знаеше какво си мисли. Че е трябвало да стане и да приготви закуска. А сега се чувстваше виновен, че не го е направил. Тя поклати глава и задъвка нервно, ръсейки трохи по килима.

— Татко, няма да умра от глад, а и е твърде рано за пържени яйца с наденички. Ще си взема нещо по-късно във влака — успокои го тя, преглъщайки курабийката.

Баща й я изгледа неодобрително, а тя отвори вратата широко и излезе в двора. Стойки за велосипеди запълваха изцяло пространството между старите каменни стени. Пролетното слънце проблясваше в розово по прозорците на работилничката, сгушена в далечния край на двора. Това място беше дом, но и източник на средства, за семейството й откакто се помнеше.

— Ще внимаваш как се придвижваш, нали? — чу отново баща си.

— Тате, нищо няма да се случи. Това е Лондон, не Сахара или Антарктика Няма планини, нито скорпиони, нито акули…

Баща й изглеждаше несигурен.

— Не бих бил толкова уверен. Миналата седмица обраха братовчеда на Онър в метрото.

— Обещавам, ще бъда нащрек постоянно. Никакъв крадец, нападател, перверзник или Свидетел на Йехова няма да се приближи на повече от десет крачки, без да го забележа.

— Спести си сарказма. — Намръщи се баща й. — Вторият братовчед на майка ти е Свидетел, а и квалифициран строителен инженер.

— Това не пречи да е перверзник — забеляза тя, а баща й отчаяно поклати глава. — Спри да се тормозиш, всичко ще бъде наред, а сега трябва да вървя.

Пристъпи по каменната пътека и вдигна високо чашите си, за да избегне стойката с колела с ремаркета, чиито знаменца се ветрееха на бриза.

— До петък — извика Бет.

Баща й се беше облегнал на рамката на вратата и доволно се усмихваше.

На улицата изпищя клаксон.

— Не забравяй да се обадиш, когато пристигнеш, госпожичке! — провикна се той.

— Обещавам! Извинявай, татко, трябва да вървя. Това е колата на Онър — не искам и тя да закъснява заради мен. И не ме наричай госпожичке.

Бет забърза по пътеката към средно голям миниван с включен двигател. Той беше, както би се изразила майка й — истинска радост за окото. Никой друг ван в околността, или на света, доколкото тя знаеше — а беше попътувала — нямаше рисунка на петниста крава.

Шофьорката беше облегнала ръка на отворения прозорец, а многото сребърни гривни на китката й дрънчаха звучно в метала на колата.

— Добро утро, Онър.

— Добро да е!

Онър Матюс беше притеснително бодра за шест сутринта. Всъщност тя беше плашещо бодра през повечето време.

— Благодаря, че ме взимаш толкова рано. Малко е нахално да моля за превоз.

Онър прокара ръка през дългата си руса коса, белязана със сребристосиви кичури. „Прошарена“ — Бет внезапно си спомни една от любимите фрази на майка си. Ставаше сантиментална за втори път тази сутрин. Прехапа устни и се усмихна широко.

— Дейзи изглежда добре.

Онър направи гримаса и потупа волана.

— Дейзи може и да изглежда добре, но има малък проблем със съединителя, което, опасявам се, означава посещение при „Фрайли“ следващата седмица, а и солидна сума. — Въздъхна и се усмихна отново.

— Но не се притеснявай, така или иначе бях будна и в готовност. Ще сервирам закуска на група страхотно гладни пожарникари, приели „предизвикателството на трите върха“[2].

— Хмм… не лош начин да започнеш деня — съгласи се Бет, като внимателно бутна чантата си отзад, за да не смачка хлебчетата. — И все пак е много мило от твоя страна да ме закараш до гарата. Въобще не ти е на път.

— Не мога да те оставя да вземеш такси. Искаме да си свежа и в пълна бойна готовност. Сигурна съм, че, ще ги разбиеш в Лондон.

— Надявам се. Стискай ми палци.

С трясък от съединителя, Онър потегли. Бет погледна към прозореца на малката си сестра Луиза. Завесите все още бяха плътно спуснати, разбира се — беше ужасяващо рано. Предната вечер беше осемнадесетият рожден ден на Луиза и семейството организира тържествена вечеря. Бет трябваше да си легне рано, но те останаха до късно и се насладиха на бутилка шампанско. Щеше да прати съобщение на Лу по-късно, помисли си тя, когато Онър включи новините по радиото.

Загледана през прозореца на колата, докато се движеха по пътя край езерото, тя наблюдаваше как слънчевите лъчи се плъзгат по водната повърхност и сякаш повдигат леката мъгла.

Бет знаеше, че Онър щеше да я откара независимо дали имаше да доставя поръчка, или не. Стара приятелка на майка й още от ученическите години, тя беше много близка на семейството, особено откакто Даян Алън почина внезапно, когато Бет беше още тийнейджърка. Онър никога не се опита да замести майка й, никоя от тях не би искала това. Но беше неизменно до тях, когато имаха нужда от нея, като много обичано, макар и доста ексцентрично допълнение на семейството.

Нямаше почти никакъв трафик и те скоро стигнаха до светофарите в основата на хълма преди гарата. Червената светлина ги принуди да спрат и погледът й неволно пробяга по редиците лъскави коли — БМВ и Ауди, които бяха изложени в предния двор на близкия гараж.

— „Фрайли“ — отбеляза Онър.

— Разбира се — съгласи се Бет.

Нищо не нарушаваше изчистената внушителна фасада на „Фрайли и син“. Нямаше помощници, които да лъскат прозорците на колите, нито добре облечен продавач, който да убеждава видимо заможна двойка да се раздели с парите си заради последния модел. Нямаше го и червеното порше с лична табела, паркирано на означеното място с надпис: „Запазено: Само за директора на маркетинг и продажби“. Нямаше го и Маркъс, който да се поздравява с колегите за поредната успешна сделка.

Обзе я чувство на вина. Маркъс още не беше разбрал, че тя заминава за Лондон. Ако беше, със сигурност щеше да й предложи да я закара, при това с нещо по-изискано от изрисуван с крава миниван. Може би щеше да се опита да я убеди да не заминава. Бет беше почти сигурна, че вероятно щеше да й предложи да подкрепя семейството й финансово. „По никой начин!“ — помисли си тя, когато Дейзи запухтя нагоре по хълма към малката гара. Тя уважаваше и себе си, и Маркъс прекалено много, за да приеме помощ, независимо колко доброжелателна беше.

Маркъс беше мил, солиден мъж. Той никога не пилееше трудно спечелените си пари за онлайн покер, не пиеше повече от нормалното и не носеше вратовръзки, които не подхождаха на ризата му „Хюго Бос“. Освен това, в редките случаи, когато тя оставаше при него за през нощта, той винаги проверяваше дали алармата е включена и си миеше зъбите, преди да си легне. Вече от няколко месеца излизаха, но без да е нищо сериозно. Всъщност Маркъс беше най-сериозната й връзка, след като се раздели с Джак Торнфийлд.

Откъде пък се сети за него, точно днес, когато съзнанието й трябваше да е спокойно и съсредоточено? Трябва да бяха… не, тя знаеше, че са минали точно осем години, откакто го видя за последно. Той й помаха от минибуса за летището в Корсика, след като избърса с длани сълзите от лицето й и дрезгаво обеща, че ще й се обади веднага щом се прибере.

Поне това си мислеше, че го е чула да казва последно. След всичките тези години споменът се изместваше и избледняваше по краищата, почти като мачтите, плуващи хипнотично в мъглата над езерото.

— Добре ли си? — попита Онър, когато Бет отвори прозореца.

— Чудесно — отвърна тя ведро. — Е, може би съм малко нервна… Все пак е важен ден.

— Разбираемо, но няма нужда. „Биг Аутдоорс“ ще те молят на колене да останеш в мига, в който се срещнете. Ще спиш в Лондон, нали?

— Да. Казаха, че мога да отседна в хотел преди интервюто, но могат да ме приемат чак следобед, а аз исках да съм у дома за рождения ден на Лу вчера. Така че изглеждаше добра идея да остана в хотела след това.

— Особено щом е безплатно.

— Не исках да отказвам. Жената, която го организира, беше наистина настоятелна. Не исках да създавам проблеми преди още да сме се срещнали.

Тя обърна глава, за да улови свежия сутрешен бриз, който повяваше от хълмовете. Името на Джак Торнфийлд се бе загнездило в съзнанието й съвсем неканено. Беше спряла да го проучва в Гугъл още преди години — голяма крачка по пътя към пълното й възстановяване. За три седмици той успя да я накара да се влюби лудо в него, а после просто я заряза. Когато я изостави, той взе със себе си способността и да се доверява и дълго време след това тя се плашеше от мъжете така, както от басейн, чието дъно не можеше да види.

— Ами… пристигнахме.

Онър я гледаше развеселена и Бет осъзна, че вече са паркирали в отбивката пред гарата.

— О, извинявай. Бях се замислила — извини се Бет.

— Забелязах. — Онър я потупа по ръката. — Ще се справят, нали знаеш, баща ти и Луиза. Лично ще се погрижа.

Почувства бодване на вина, осъзнавайки, че Онър говори за семейството й. Та тя изобщо не мислеше за тях, а за някакъв мъж от преди много години, който трябваше да е вече забравен. Проклинайки слабостта си, Бет реши да набута всички мисли за Джак Торнфийлд във въображаемо шкафче с надпис „За боклук“.

— Знам, че ще се грижиш за тях. Наистина оценявам помощта ти. Благодаря ти, Онър, златна си.

— Няма нищо, за мен просто е удоволствие. Да ти помогна ли с багажа?

— Не, аз ще се оправя. Отново благодаря.

Спонтанно тя се наведе и целуна Онър по бузата, после промърмори „Довиждане“ и без да поглежда назад, влезе в гарата.

След краткото й пътуване от Уиндърмиър до главната гара извън Кендъл, тя потропваше с токчета по пътеката в полюшващия се влак, балансирайки в ръцете си капучино с много пяна и прясно изпечена закуска. Промърмори извинение на човека, в когото се блъсна залитайки, и се замисли как ще издържи целия ден на токчета. Беше си ги купила на разпродажба и те изглеждаха точно като „сериозните“ обувки, които човек трябва да носи на интервю за работа в Лондон. Малките й пръстчета вече й споделяха, че щяха да се чувстват по-удобно в стария чифт на равна подметка. За предпочитане с пясък под подметките и полюшващи се палмови дървета наблизо.

Бет се настани обратно на мястото си, докато влакът профучаваше през провинциални и градски пейзажи по пътя си към Лондон. Като крепеше кафето си на малката масичка до седалката, тя отвори капачката, за да го остави да изстине и резюмира прочетеното от папката, която бе подготвила за „Биг Аутдоорс“. От момента, в който изпрати биографията си до изпълнителния директор, тя прекарваше всеки свободен момент в интернет, за да проучи силните и слабите страни на компанията на пазара. Не че очакваше да получи отговор, камо ли покана за интервю. Да предложи услугите си като продуктов мениджър си беше чист хазарт на тъмно, но, както сама си напомни, беше отчаяна. Работата в малката туроператорска компания се развиваше много добре, докато не й се наложи да напусне заради инцидента с баща й.

Опита се да запомни и преповтори най-важните моменти в записките си. Те бяха категоризирани и оцветени с един от флуоресцентните маркери на Луиза. „Понякога сестрите са много полезни“, помисли си Бет, когато първата глътка кафе опари езика й. Беше отбелязала три основни характеристики, които смяташе за ключови в работата, която искаше да получи:

1. Модерно, продължително, независимо пътуване в Европа, Близкия изток и Северна Африка — „Отбелязано“, помисли си с крива усмивка, въпреки че можеше да се дискутира по отношение на „модерната“ част.

2. Отговорност, енергичност и предприемчивост — „Дмм“. Енергийните й запаси бяха леко изчерпани, отново заради събитията през последните шест месеца. Но отговорността и предприемчивостта бяха дебело подчертани.

3. Способност да създава индивидуална връзка с клиента и да предлага отлично обслужване — Бет въздъхна. „Индивидуална“ и „отлично“? Това бяха просто типичните професионални клишета, но все още звучаха страшничко. Всички тези месеци у дома явно бяха разбили увереността й. Не беше сигурна, че може да бъде индивидуална и отлична, но ако това щеше да й осигури работата, нямаше друг избор, освен да опита.

[1] Великобританска писателка, известна с книгите си за обикновени хора, често притиснати от обстоятелствата или преживяващи различни житейски драми. — Б.пр. ↑

[2] Израз, познат на туристи и планинари. Означава покоряване на трите най-високи върха във Великобритания, Шотландия и Уелс за 24 часа — Б.пр. ↑

Глава 3

В късния следобед Бет се озова на непозната територия. Изви глава нагоре в опит да види върха на стъкленото преддверие, но й се зави свят. Пред нея се намираше плотът на огромната рецепция и стъклен асансьор, излязъл направо от някой космически кораб. „Може би — помисли си тя — «Биг Аутдоорс» имат транспортна стая, от която телепортират хората директно до техните дестинации. На тях вероятно не им се налага да стигат до там със самолет или ферибот, на гърба на камила или слон, още по-малко чрез изкачване по гъсто обрасло стръмно дере.“

Също като предишните й работодатели, „Биг Аутдоорс“ се занимаваха с организиране на екстремни приключенски почивки, но бяха в съвсем друга лига по отношение на размера си. Лъскавият лондонски офис ги правеше да изглеждат дори по-важни, отколкото бяха в действителност. Според „Травъл Трейд Уийкли“[1] компанията се бе преместила там преди осемнадесет месеца, когато все още е била изгряваща звезда в своята пазарна ниша. Оттогава конкурентите й бяха започнали да набират все по-голяма сила. Според Бет компанията отчаяно се нуждаеше от прилив на свежи идеи.

Улови отражението си в излъскания гранит на един фонтан и сбърчи чело. Изглеждаше изкривена и непозната. Това ли беше тя, наистина? С делово сако, къса пола и лъскави сериозни обувки? Прокара език по устните си и усети непривичния вкус на гланца за устни. В градчето край езерото нямаше много богат избор на козметични продукти, а и Маркъс бе дал да се разбере, че не е почитател на целувките с вкус на касис.

Въпреки че чувстваше краката си меки като пипала на медуза, тя изправи гръб и се приближи към огромната рецепция, където младата рецепционистка бе изцяло погълната от лаптопа си. Беше с късо подстригана лилава коса, дузина звънтящи бижута и силен грим, с който изглеждаше като подплашено бебе панда. Внезапно Бет се почувства прекалено сериозна в строгия си костюм. Дали спортните и обувки нямаше да се окажат по-добра идея…

— Здравейте! Мога ли да ви помогна? — момичето се обърна към нея.

— Имам уговорка с госпожа Арнолд.

— Мога ли да помоля за името ви?

— Бет Алън.

— Сладко име — усмихна се рецепционистката, докато го въвеждаше в компютъра. — Кратко, имам предвид.

— Да, предполагам, че е. Кратко, имам предвид. Но трябва да призная, че никога не съм го смятала за сладко.

— Такова е. А и лесно се пише — допълни момичето дълбокомислено. — Имам предвид, че когато казвате името си по телефона, не бихте искала нещо дълго или странно като Филомена Ботъмли или Монтажу Спрагуърти, нали?

— Определено не. — Бет потисна желанието си да се разсмее.

— Ето например моето име — Фрея Скот. Създава известни проблеми. Не фамилията, разбира се.

— Разбира се — съгласи се Бет, раздвоена между импулса си да се разсмее и желанието Фрея да млъкне и да я заведе до лобното й място.

— Хората винаги без проблем разпознават Скот. Защото са чували за мъжа, покорил северния полюс, и за поета[2]. Но Фрея определено им създава проблеми — каза тя и завъртя очи с досада — Не знам какво са си мислили мама и татко. Хората решават, че това е някакво измислено име като Шардоне или Чентърел, или Джак Даниелс.

— Чентърел? Това не е ли гъба[3]? А Джак Даниелс? Хората не кръщават наистина децата си с тези имена, нали?

Фрея изглеждаше поразена от невежеството на Бет по този проблем. Четивата й се състояха предимно от „Трайъл“ и „Маунтин Байк Уърлд“[4], освен ако не успееше да хвърли едно око на нещо лъскаво и скандално — или и двете — когато отиваше на фризьор.

— Прочетох го в едно от списанията, които майка чете, докато е във ваната — продължи Фрея. — Разбирате ли, тази жена имала пет деца от четирима различни мъже и още едно, което не очаквала, и го кръстила Джак Даниелс, защото е правила секс с баща му в тоалетната на един бар и…

Внезапно Фрея прокара език по устните си и верижките на шията й звъннаха.

— О, по дяволите. Пак го правя, нали? Постоянно си навличам проблеми с Алегра заради това. Тя е нашият.

— Директор човешки ресурси?

— О… ами… Познавате ли я? За работа ли сте дошли тук?

Бет се почувства зле заради Фрея — изглеждаше толкова млада и притеснена. Кимна дискретно.

— О… ами… По-добре да замълча тогава. Реших, че сте доставчик или клиент, който иска да се оплаче от пътуването си. А, ето. О! — Тя замълча. — О, ами…

— Какво има? — попита Бет притеснено.

Фрея затвори изчервените си в черно устни и заговори официално:

— Нищо. След малко някой ще дойде да ви вземе. Моля, седнете удобно, госпожице Алън.

Бет устоя на желанието да попита кой и просто седна. Потъвайки удобно в огромния кожен диван, тя взе едно от списанията на масичката пред себе си и започна да го прелиства в опит да изглежда като преценяващ професионалист. „Дръж се на ниво — напомни си тя — много повече от професионалното ти развитие е заложено на тази работа. Баща ти и Луиза зависят от теб, за начало.“

— Госпожице Алън?

Висока жена с безупречна прическа й се усмихваше мило.

— Аз съм Марта Саймингтън, личната асистентка на изпълнителния директор — представи се тя и й подаде ръка. — Надявам се, че пътуването ви е минало добре?

Бет се покашля, за да прочисти гърло и остави списанието на масата.

— Напълно безпроблемно, благодаря — отвърна тя и се здрависа.

Не беше поздравявала никого толкова формално от месеци и чувството беше доста странно.

— Надявам се, че нямахте проблем да ни намерите? — поинтересува се Марта, докато Бет се мъчеше да стане елегантно от мекия диван.

— Никакъв — излъга тя, като реши, че е по-добре да не споменава малкото объркване в метрото, което бе довело до непредвидена панорамна обиколка на лондонските подземия. Не и ако искаше да получи работа, в която трябваше да планира маршрута по най-високите и непристъпни пътеки на Алпите.

— Оттук, моля — поведе я Марта. — Да помоля ли Фрея да вземе багажа ви? Няма да ви трябва за интервюто.

Фрея услужливо се появи иззад рецепцията.

— Успех — произнесе тя беззвучно, като повдигна вежди зад гърба на Марта. Взе чантата и прошепна: — Ще ти трябва с него.

Бет нямаше време да отговори и дори да се замисли върху страшното предупреждение. Секунди по-късно тя вече следваше асистентката през фоайето към асансьора. Марта натисна бутона.

— Съжалявам — извини се тя, — но офисите на дирекцията са на последния етаж, госпожице Алън.

— Няма проблем и моля, наричайте ме Бет.

Вратите се отвориха пред дълъг коридор. Ситнейки след Марта, тя се опита да прочете месинговите табелки на всяка врата, покрай която минаваха. В края на коридора асистентката й посочи внушителна букова врата, която изглеждаше достатъчно широка да пропусне десет изпълнителни директори наведнъж. Бет забеляза, че месинговата табелка липсва. Само дупките от винтовете показваха къде е била.

— Добре, пристигнахме в кабинета — съобщи Марта.

— При това какъв. Госпожа Арнолд определено знае как да си избира офис.

— О, но това не е нейният кабинет. Тя е в заседание. Това — каза Марта и почука енергично по вратата — е кабинетът на нашия изпълнителен директор. Той ще проведе интервюто с вас.

Преди да успее да отговори, чу плътен глас.

— Влез!

Бет не се впечатли особено от начина, по който бе повикана. Звучеше прекалено директорски за нейния вкус. Дори нямаше нотка на вежливост, за бога. Може би кандидатстването за работа в „Биг Аутдоорс“ не беше толкова добра идея, особено, ако шефът беше такова старо чудовище. Марта я наблюдаваше приветливо. В този момент й заприлича на училищната секретарка, когато преди години я изпратиха при директорката заради графитите, които рисуваше по чина си.

— Заповядайте, влезте — прошепна Марта, когато тя се поколеба — И моля ви, не се притеснявайте. Той лае, но не хапе.

Веднага щом разбра от Марта, че госпожица Алън е на рецепцията, Джак зае позиция — с гръб към вратата и поглед към града под него. Направи го отчасти защото смяташе, че му придава уверено излъчване, отчасти защото искаше да успокои пулса си и да не очаква нищо.

В интерес на истината, а Джак винаги се опитваше да е напълно искрен със себе си, той прекара последната седмица в постоянно двоумение. Нямаше ни най-малка идея как ще реагира Бет. Знаеше, че срещата им ще бъде пълна изненада за нея. Щяха да минат седмици, преди назначението му да бъде обявено в пресата, а и тя бе адресирала кандидатурата си до стария изпълнителен директор. Беше напълно сигурен, че Бет не очаква да го види тук. Но за реакцията й, когато се видят, очакваше всичко — от обида до безразличие. Все пак бяха минат осем години от пътуването им до Корсика… Може би за едно деветнадесетгодишно момиче това не означаваше кой знае какво, може би го беше забравила само след няколко седмици и бе продължила напред с нови хора и нови емоции.

Трябваше да признае, че безразличието би го притеснило най-силно. Ами ако след всичкото това време тя дори не го разпознае? В един момент дори се молеше да го е забравила, само за да намали болката, която вероятно й беше причинил.

Погледна часовника си и почувства приятната топлина на следобедното слънце по лицето си. Разтърка очи. Беше се събудил в четири часа сутринта и не можа да заспи отново. Излезе да потича, за да изясни мотивите си. Дали наистина искаше Бет в компанията? Или се опитваше да компенсира за това, което й беше причинил преди всичките тези години?

— Джак, госпожица Алън е тук.

Почукването на вратата го накара да подскочи.

— Влез! — извика той и се наруга. Наистина не искаше да прозвучи като римски император, който се обръща към плебеите.

— Влезте, моля! — този път гласът му прозвуча по-приглушено.

Бет чу повикването, разтвори юмруци и се опита да облекчи напрежението в пръстите си. Нерешително бутна вратата. Тя се отвори навътре и Бет примигна срещу силната светлина. Внезапен полъх от климатика изсуши гърлото й. Ароматът на уханно, скъпо кафе погъделичка носа й.

Когато очите й привикнаха, забеляза мъжа, застанал пред огромните прозорци, които се спускаха от тавана до пода. Беше висок повече от метър й осемдесет. Широките му рамене изпъваха бялата памучна риза. Силен гръб, строен кръст, стегнати бедра. Но точно когато си казваше, че е много грешно да оглежда така похотливо потенциалния си бъдеш шеф, той се обърна.

Бет ахна тихо, когато слънцето проблесна през прозореца зад него.

Преди много време, докато лежеше сама в леглото, понякога разплакана, друг път разкъсвана от гняв, често бе мислила какво ще каже, ако отново се засече с Джак Торнфийлд. Но това беше преди години, а сега всичките й добре обмислени някога реплики изчезнаха от съзнанието й по-бързо от кубче лед на слънцето.

— Здравей, Бет. Моля те, седни.

Тя се отдръпна. Той произнесе името й уверено и се усмихна така, сякаш никога не се бяха срещали или преживявали нещо необичайно заедно.

[1] Travel Trade Weekly (англ.) — седмичен бюлетин за туризъм с печатно и електронно издание. — Б.пр. ↑

[2] Има предвид Робърт Скот и Сър Уолтър Скот — Б.пр. ↑

[3] Chanterelle (англ.) — пачи крак — Б.пр. ↑

[4] Trial и Mountain Bike World (англ.) — англоезични спортни списания — Б.пр. ↑

Глава 4

Секунди по-късно Бет все още стоеше до вратата вцепенена. Не заради слънцето, което блестеше в офиса, а заради сълзите, които горяха в очите й. Адреналинът бушуваше във вените й. Импулсът да нападне или да побегне я правеше неуверена и замаяна.

— Бет, добре ли си?

Тя не беше на деветнадесет, наивна и влюбена. Беше пораснала, беше го преживяла и имаше свой живот. Защо тогава краката й изведнъж така омекнаха? Защо сърцето й биеше сякаш току-що бе изкачила висока скала?

— Тръгвам си. Станала е грешка.

Джак вече бе прекосил стаята.

— Хей, почакай за момент! — извика и протегна ръка.

— Мисля, че си сбъркал човека.

— Не. Няма грешка.

За момент пръстите му докоснаха ръкава на сакото й и тя дръпна ръката си като опарена. Джак вдигна ръце и се отдръпна.

— Не мога да те спра да си тръгнеш, Бет, но няма ли да е жалко, като така или иначе си измината целия този път до тук? Няма смисъл, нали, не и след петстотин километра?

— Тръгвам си, Джак. Всичко, което знам, е, че ме извика тук — Бет се затрудни да определи точно постъпката му… под фалшив претекст.

— Съжалявам, ако смяташ, че съм ти изгубил времето, но бъркаш, ако мислиш, че съм те извикал тук просто да те видя…

Бет искаше да извика.

— Предполагам, че няма да има интервю и не знам защо ме повика, но ако това е някаква прищявка…

Той поклати глава.

— Не, това не е добро предположение! Повярвай ми, не те извиках тук от каприз. Изпратила си автобиографията си и да, знам, че не си знаела за моето назначение.

— Очевидно. Иначе нямаше да съм тук. И това не беше предположение, не се ласкай. Просто реших, че всъщност не искам работата.

— Знам какво си мислиш — каза той внимателно.

— Така ли? — проплака тя. Гласът й неочаквано прозвуча ужасно слаб и писклив.

— Бет, изслушай ме само за момент. Мога да разбера защо си разстроена и ядосана, но…

— Да разбереш защо съм ядосана? Ако можеше, никога нямаше да… — Думите й замряха. За миг щеше да позволи на Джак да види колко много я беше наранил.

Той си пое дълбоко въздух.

— Бет, разбирам, че си разстроена заради това, което се случи между нас, но нека за малко да забравим миналото. Имам нужда от нов продуктов мениджър и се интересувам от това, което можеш да ни предложиш. Биографията ти е много впечатляваща — продължи бързо той, овладял ситуацията като отличен играч. — Така че ако наистина искаш да работиш при нас, опасявам се, ще трябва да приемеш предизвикателството и да останеш.

Точно в момента Бет можеше да мисли единствено за всички надежди, с които бе тръгнала тази сутрин, за всички неща в семейството й, които зависеха от нея. Джак веднъж вече бе разбил мечтите й, сега отново я беше подвел.

— Джак, ще ти го кажа любезно и за последно. Ако смяташ, че да ме повикаш тук заради някаква сбъркана твоя си причина е етично или професионално, много бъркаш.

— Бет…

Тя го прекъсна.

— Няма да работя за компания, чийто изпълнителен директор се отнася с подчинените си така, както ти току-що се отнесе с мен. Няма да те оставя да ме използваш отново, независимо колко много искам тази работа. Забрави. Интервюто свърши и можеш да кажеш на асистентката си, че аз съм дотук. Би ли се отдръпнал, моля?

В очите му пробяга колебание и за един ужасен момент Бет си помисли, че той може да препречи пътя й и да се опита грубо да я спре. Вместо това, Джак направи крачка встрани и остави точно толкова място, колкото да се промуши край него. Ръката й здраво стискаше дръжката на вратата, когато следващите му думи отекнаха по цялото й тяло.

— Сигурна ли си, че искаш да си тръгнеш?

Бет рязко отвори вратата и почувства прилива на топъл въздух от коридора върху лицето си.

— Никога не съм била по-сигурна за нещо.

Когато затръшна вратата под носа му, щракването изпълни целия коридор. Почувства сълзата по бузата си и побърза да я избърше с ръкава си. После ускори крачка. Сърцето й препускаше от страх, че Марта може да се появи отнякъде и да я попита какъв е проблемът. Минута по-късно вече беше в асансьора и натискаше бутона за първия етаж. Стъкленият кафез се раздвижи, вратите се отвориха и тя отново стъпи на здрава почва.

Фрея бързо извърна поглед от компютъра, когато Бет приближи рецепцията с високо вдигната глава.

— Би ли ми донесла чантата, моля?

— Ама… веднага ли?

— Да, моля.

— Няма проблем — отвърна Фрея, като взе ключа от бюрото си и се насочи към склада. — Как мина? Разбрахте ли се с Този, Комуто Трябва Да Служим? Не се задържа много горе, ако мога да отбележа.

Бет използва последните си запаси самоконтрол, за да се усмихне на Фрея, учудена как момичето е успяло да запази такова прекрасно чувство за хумор с такъв шеф.

— Извикаха го на спешна среща, така че трябваше да съкратим интервюто — обясни тя, без да се интересува, че скоро лъжата й може да бъде разкрита.

— Господи, колко неприятно! — възкликна Фрея, докато й подаваше чантата. — Не можеш ли да дойдеш отново утре?

Бет грабна чантата си и я стисна така здраво, че кокалчетата на ръката й побеляха.

— Не знам, но може би така стана по-добре. В крайна сметка не съм сигурна, че работата тук е най-подходящата за мен.

Глава 5

След известно лутане Бет успя да намери хотела, който Марта беше резервирала за нея. Не бързаше за никъде. Зяпаше витрините с дрехи, които не можеше да си позволи, а и нямаше къде да облече. Хиляди хора минаваха покрай нея, а тя оставаше сама. Всички те продължаваха с живота си — пазаруваха, сключваха сделки, разговаряха, държаха се за ръце.

Шляенето по улиците беше бягство, осъзна тя, когато по-късно й отвориха вратата към стаята й в хотела. Докато беше заобиколена с непознати, можеше да се овладее. Да се преструва, че е просто поредното момиче в града по работа, което обикаля магазините в обедната почивка и може би ще излезе на бар по-късно вечерта с приятелките си.

Сега, сама в хотелската стая, позата беше излишна. Изрита дяволските токчета, хвърли се на леглото и захлипа силно, без да се интересува кой може да я чуе. Стотици въпроси напираха в главата й. Какво искаше Джак от нея, че да я накара да бие целия този път до Лондон? Какво се надяваше да постигне? Нима си мислеше, че тя ще падне на колене от благодарност за това, че я е повикал на интервю за работата?

— Мразя те, Джак! — изкрещя тя в празната хотелска стая. — Мразя те… — Думите се загубиха във възглавницата и тя заплака с глас — не само заради разбитите през този ден надежди. Дълбоко в себе си тя плачеше и за миналото.

Часове по-късно Бет се събуди и намери леглото и нощното шкафче заринати от мокри носни кърпички. Дрехите й приличаха на смачкани парцали. Очите й пареха, а залязващото слънце влизаше косо през прозореца и огряваше стаята. Полежа в леглото още известно време в опит да събере сили и да стане. Откри телефона в чантата си и неохотно го включи. Ами ако Джак се беше обадил? Или Луиза бе звъннала да попита как е минало? Какво щеше да каже на сестра си? Знаеше, че близките й ще се разочароват да чуят, че не е получила работата. Щяха да бъдат изумени, ако разберат, че дори не е опитала. Трябваше да излъже. Ето какво се случва, напомни си тя, когато се забъркаш с Джак Торнфийлд.

Взе си душ, облече дънки и тениска, извади спортните си обувки от дъното на чантата и излезе от стаята. Портиерът я насочи към най-близкото кино. Минути по-късно Бет седеше в тъмнината между двойки, които се целуваха, и апатично гледаше филм за Джеймс Бонд с купа начос и чипс в скута си.

Когато се прибра в хотелската стая, погледна телефона си и видя съобщение от сестра си.

Как мина? Лух

Ще видим. Бх — написа тя в отговор.

Добре, успокои се тя, това не беше точно лъжа, нали?

По-късно Бет сънува, че има писмено домашно, което Джак е скачил на бяла дъска във футуристична лаборатория. Тя се смееше маниакално и се целеше с лазерен пистолет в чатала му, а в ушите й кипеше зловещо обратно броене. Той я гледаше с насмешливо извити нагоре вежди и се опитваше да я убеди да не натиска спусъка. Отброяването доближаваше своя край. „Десет, девет…“ Всичко, което тя знаеше, беше, че целият свят щеше да избухне, ако тя не убиеше Джак. Бързо…

— Господи!

Ръката й перна телефона, който звънеше като луд на възглавницата до нея. Часовникът показваше седем и половина, а тя все още не бе натиснала спусъка и Джак беше жив.

— Амм…

— Бет?

— Амм… здравей, Маркъс…

— Звучиш Странно.

— Извинявай, говоря изпод завивката — промърмори тя и отви главата си. — А е и… доста рано, всъщност.

— Да. Ами, извинявам се, но дойдох по-рано в службата, за да отхвърля малко работа преди началото на деня. Приключваме сделка за няколко коли за една счетоводна къща и няма да имам време по-късно.

Тя разтърка очи. Усещаше ги така, сякаш някой ги бе посипал с пясък през нощта. Всъщност чувстваше цялото си тяло ожулено отвътре.

— И, разбира се, искам да разбера как мина интервюто — допълни той заядливо.

Сърцето й се сви. О, господи, той беше разбрал.

— Снощи баща ти ми каза, че си заминала за интервю в Лондон. Опитах да ти се обадя, но телефонът ти беше изключен.

Искаше й се да се завре в миша дупка. Нищо чудно, че Маркъс звучеше толкова отчужден. Сигурно беше бесен, задето просто бе заминала, и тя не можеше да го вини. Трябваше да обсъди плановете си с него, но знаеше каква ще бъде реакцията му. Нищо от това вече нямаше значение — така или иначе бе пропиляла шансовете си с Джак.

— Наистина съжалявам. Знам, че трябваше да ти кажа, че ще пътувам до Лондон.

— Нямаше да е зле — съгласи се той демонстративно.

— Щях да ти кажа, но… не исках да те разстройвам.

— Всъщност, да не знам беше по-лошо.

— Ще го обсъдим, когато се прибера, обещавам — опита се да го успокои тя, почти готова да му признае, че се е отказала, за да го направи отново щастлив.

— И къде беше снощи?

— Аз… аз отидох на кино — отвърна Бет и седна в леглото. — Гледах филм с Джеймс Бонд — добави ненужно.

От другата страна на телефона последва мълчание.

— Е? — каза той.

— Е, какво?

— Как мина? Получи ли работата?

— Ами… не точно.

Стори й се, че чува въздишка на облекчение. Горкият Маркъс.

— Трябва да кажа, че всъщност се радвам. Значи довечера ще си бъдеш вкъщи?

Не можеше да го вини, че е изнервен и объркан. Трябваше да му сподели плановете си, но нещо в това на гласа му — начинът, по който той очакваше отговор „да“ — я спря.

— Разбира се, няма нужда да приемаш тази работа — продължи той, усетил колебанието й. — Знам защо го правиш, а ти знаеш, че мога да ти помогна.

Остана поразена. Маркъс й мислеше доброто, но тя не искаше това. Вярно, не знаеше какво точно иска, но щеше да е добре, ако имаше избор. Неочаквано вече не беше напълно сигурна какво би избрала.

— Бет, сигурна ли си, че не си болна?

— Добре съм — каза тя с въздишка. — Просто е рано, а и не спах добре.

— Угризения на съвестта?

— Шумен климатик.

— Хмм. Е, тогава да те взема от гарата към осем довечера? Мисля, че това е влакът, който баща ти каза, че ще хванеш. Дотогава би трябвало да съм приключил с новите клиенти.

— Ами, недей. Всъщност не съм сигурна кога ще се прибера, Маркъс.

— Как така?

Бет заключи пръсти с надежда, че няма да я порази гръм.

— Защото, когато ти казах, че не съм получила работата, всъщност имах предвид, че още не са ме интервюирали като хората. — Прилоша й само като го каза. — Изпълнителният директор беше повикан по спешност и ме попитаха дали бих могла да отида по-късно днес и аз…

— Това е много грубо по моето скромно мнение.

— Да, така е. Но нищо не мога да направя и… Маркъс, аз искам тази работа.

Не беше лъжа — осъзна тя, щом думите се изплъзнаха от устата й. Наистина я искаше. Искаше я много. Защото ако не я получеше, Джак щеше да спечели. Оставяше на чувствата си към него да провалят шанса й за по-добра кариера, шанса да помогне на семейството си, да бъде независима. Бягайки, позволяваше на Джак да я контролира.

Гласът на Маркъс прозвуча отново — напрегнат и дистанциран.

— Извинявай, Бет. Ти си мислиш, че имаш нужда от тази работа. Ще говорим повече, когато се прибереш. Все още смятам, че нямаш нужда от нея. Обади ми се, когато наближиш гарата.

Тя затвори телефона с въздишка. Можеше да си го представи съвсем точно как клати глава, изнервен от държанието й, гневен, но отстъпчив. Маркъс не беше от типа мъже, които смятаха, че жената трябва да поеме отговорността за домакинството. Винаги беше заявявал категорично, че това е мъжка работа. Но в същото време Бет знаеше, че той би предпочел тя да има един милион хобита вместо сериозна кариера.

Седна на леглото, заобиколена от смачкани разпилени дрехи, празни опаковки и бутилки от мини бара. Подобна бъркотия ли беше и нейният живот? Беше дошла в Лондон, за да получи работа, която знаеше, че заслужава. За да помогне на семейството си. И какво беше направила? Беше разрешила на Джак Торнфийлд отново да разбие мечтите й.

Когато цифрите на електронния часовник до леглото показаха единадесет часа, Бет все още седеше на ръба на леглото. Чаша студено кафе се мъдреше на шкафчето до нея, а по леглото се търкаляха листове хартия, на които бе упражнявала разговора, който й предстоеше.

Поколеба се, преди да набере номера. Навън една кола потегли шумно и тя подскочи уплашено. Пое си дълбоко въздух, натисна копчето и притисна слушалката до ухото си.

— Добро утро, офисът на Джак Торнфийлд.

— Добро утро, Бет Алън се обажда. С Марта ли говоря?

— О, Бет, по-добре ли се чувствате? Джак каза, че ви е прилошало по време на интервюто и сте се върнала в хотела. Трябваше да ми се обадите. Лекарят на компанията можеше веднага да ви прегледа. — Марта звучеше загрижена.

— Това е много мило от ваша страна, но всичко е наред. Имах пристъп на мигрена. Сега се чувствам отлично.

Сърцето й прескочи. Тъкмо се чудеше как Джак е обяснил внезапното й напускане. Умишлено ли й беше оставил вратичка? Очакваше ли тя да се обади отново? Или просто си осигуряваше алиби?

— Бихте ли искали да уговорите ново интервю? — поинтересува се Марта.

— Възможно ли е? — попита Бет, без изобщо да се надява, че би могла да уговори ново интервю чрез Марта, без да говори и с Джак.

— Момент да прегледам графика му. Изчакайте минутка, моля.

Бет затаи дъх в очакване. Веднъж взела решение след разговора си с Маркъс, тя бе толкова решена да получи още един шанс, колкото и когато пропиля първия. Искаше работата, дяволски се нуждаеше от парите, а може би повече от всичко искаше да покаже на Джак, че го е преодоляла.

— Здравей, Бет.

Гласът на Джак накара стомахът й да се свие и всички добре отрепетирани реплики се изпариха от съзнанието й.

— Надявах се, че ще можем да поговорим отново — успя да отговори.

Последва мълчание.

— Да, но ще трябва да е по-късно. През целия ден съм в съвещания. Ще се върна около шест. Прекалено късно ли е?

Бет знаеше, че ще трябва да вземе по-късен влак, но сега вече беше сигурна.

— Не, имам предвид добре, става.

— Тогава в шест. В моя кабинет. Качи се директно.

— Добре — отвърна тя, а сърцето й препускаше. — Това ще е официално интервю, нали?

— Това ли искаш?

— Да, това искам. — Изведнъж гърлото й пресъхна. Тя забеляза бележките, разпилени по килима. — Джак, най-напред трябва да изясним нещо.

— Казвай тогава.

— Искам да проведеш интервюто така, сякаш никога преди не сме се срещали. Сякаш съм най-обикновена кандидатка. Без аванси, без специално отношение.

Тишината от другата страна на линията продължи само няколко секунди.

— Не бих си и помислил да направя нещо друго.

Линията прекъсна, а тя седеше на леглото и се опитваше да осмисли пороя от събития и емоции, който се бе излял върху нея в последните двадесет и четири часа. Прибра телефона в чантата си, отиде до прозореца и се загледа в хоризонта над града. Независимо как се беше случило, тя бе получила каквото искаше — втори шанс.

Глава 6

Бет прекара част от деня в разходка в Музея на естествознанието (безплатно), разгледа витрините на улица „Оксфорд“ (също безплатно) и седна в Старбъкс (почти безплатно, ако не броеше кафето и пълнозърнестото десертче). Когато най-накрая влезе във фоайето на „Биг Аутдоорс“, Фрея не беше на рецепцията. Вместо това охранителят я изпрати до асансьора и натисна копчето за последния етаж. Този път Бет дори не успя да вдигне ръка, за да почука, преди Джак да отвори вратата. Едва ли се бе върнал отдавна — предположи тя — на ревера на сакото му все още бе закачена картата пропуск.

Той се отдръпна и тя влезе в стаята.

— Радвам се, че реши да ни дадеш още един шанс — усмихна се той и й посочи стола пред бюрото.

Изчака я да седне, преди да се настани в черния си кожен стол.

— Вчера започнахме с фалстарт. Искаш ли да опитаме отново? — попита той, докато Бет се опитваше да изглежда спокойна.

Тя се поколеба. Изглежда Джак искаше примирие.

— Може би прибързах вчера — призна тя след кратка, но мъчителна пауза.

— Може би трябваше да те предупредя.

— Да, мисля, че трябваше.

— С оглед на случилото се, да. И се извинявам — кимна той.

— Аз също. За това, че бях толкова груба и че си тръгнах.

Той се усмихна небрежно.

— Не се притеснявай. И по-лоши неща съм преживявал. Сега, искаш ли да започнем отначало?

Началото, би могла да му припомни, се беше случило преди осем години, но предпочете само да се усмихне, също толкова небрежно. Джак свали сакото си и го преметна през облегалката на стола, а тя използва момента да извади записките от чантата си. Той разхлаби вратовръзката си и откопча най-горното копче на ризата си. Бет несъзнателно го наблюдаваше и сравняваше с мъжа, в когото се бе влюбила. Когато се срещнаха за първи път, той имаше, гъста тъмна коса, която постоянно падаше в очите му. Сега косата му бе подстригана почти по войнишки късо, което му придаваше строгост и увереност. Без слънчевия загар — помисли си Бет, би изглеждал много уморен.

— Добре ли мина заседанието? — поинтересува се тя, когато и двамата нямаше с какво повече да се правят на заети.

Той се усмихна.

— В известно отношение. Ако целта беше да разбера колко добре се справят конкурентите ни с краденето на нашите идеи, то заседанието мина прекрасно.

Бет прие това като знак да започне с подготвената си реплика. Засега той изглежда бе приел сериозно предупреждението й да разговарят само професионално и тя беше благодарна.

— Направих малко проучване — започна Бет, прочиствайки гърлото си. — Ако не възразяваш, мисля, че фирмата пропуска добри възможности в някои пазарни сектори.

— Възможно. — Джак скръсти ръце.

— Все още сте водещи в сектора на студентските пътувания, но смятам, че трябва да развиете някои от традиционните си програми за по-възрастните потребители.

— Това е интересно, защото тъкмо започнахме промени в тази посока — кимна той.

Не знаеше дали да се чувства разочарована или радостна, че предложенията й вече са били предвидени. Знаеше обаче едно — Джак нямаше да улесни диалога. Знаеше, че той обича да притиска хората. Подаде му найлонов джоб с няколко листа хартия.

— Това са мои предложения, разгледай ги.

— Благодаря, ще ги обсъдим след малко, ако не е проблем — отвърна той и взе биографията й от бюрото си. Повдигна първата страница и се зачете.

Бет знаеше, че в момента и двамата опипват почвата — опитвайки се да поддържат диалога чисто професионален, разгадавайки настроенията на другия. Почувства лек спазъм в стомаха си. Всеки добър интервюиращ щеше да усети нюансите, нямаше нищо общо със старото им познанство.

— Прочетох биографията ти още веднъж по време на почивката днес. Доста е впечатляваща — отбеляза Джак.

— Само „доста“?

— Прекрасна е, но ще стигнем и до това след малко. Първо трябва да изясня нещо. Имаме свободно място само за временно назначение. Става въпрос за продуктов мениджър в европейския сектор. Ако се присъединиш към нас, ще е само за шест месеца. В края на годината служителката ни се връща от майчинство и тогава отново ще сме в пълен състав.

— Разбира се, това ме устройва идеално.

— Добре тогава. Първо най-важното — защо избра да изпратиш биографията си в „Биг Аутдоорс“?

— Ще натрупам уникален опит в работата си за успешна компания — заяви тя категорично.

— Хмм. Работата за нас ще бъде уникален опит, съгласен съм, но ако нямаш против да отбележа, не съм напълно убеден в отговора ти.

Трябваше да се съгласи с него. Отговорът й беше прекалено шаблонен и ако Джак беше някой друг потенциален работодател, може би вече щеше да си отбелязва като неин минус липсата на въображение.

— Компанията е многообещаваща… — продължи тя.

Той повдигна вежди и устните му се извиха в иронична усмивка.

— Дори и с конкуренцията, която си присвоява наши сектори, и с нов изпълнителен директор?

— Убедена съм, че тези неща няма да повлияят на успеха на компанията. Всъщност един амбициозен нов изпълнителен директор може единствено да укрепи и развие бизнеса. Разбира се, не знаех, че това си ти, когато подадох документи.

— Все още не е обявено — официално. Съобщението в пресата излиза следващата седмица — отвърна той спокойно.

— Редовно преглеждам браншовите издания. Не съм засичала името ти — забеляза Бет.

— Не би могла. Бях в Щатите, работех като оперативен директор за туристическа компания там. „Биг Аутдоорс“ ме ухажваха от известно време, но аз се стараех да поддържам дискретност. Няма значение, да се концентрираме върху теб. Биографията ти е много интересна. От друга страна, досега не си заемала толкова отговорна позиция в толкова голяма компания.

— Не, но мога да подходя енергично и иновативно към длъжността — заяви тя, забелязвайки колко умело той отново бе обърнал разговора към нея. — Три години заемах подобна позиция в „Трейлбърнърс“[1]. Ако погледнеш биографията ми, ще видиш с какво се занимавам напоследък.

Джак прелисти и се зачете.

— Имам нужда от някой, който може да измисли и предложи нови пакетни услуги, които да донесат приходи. Идеите ти за концентриране върху по-възрастни и платежоспособни потребители на теория е чудесна, но ще трябва да направим по-обстойно проучване, за да убедим туроператорите да предлагат пакетите ни.

— Знам, че ще има много работа в това отношение — съгласи се Бет, чувствайки как адреналинът се покачва в кръвта й. — Ако получа длъжността, със сигурност ще предприема необходимите действия. Лично ще изпробвам всеки маршрут, хотел и транспорт, ще затвърдя контактите с презокеанските ни партньори, ще водя категорични преговори, така че да разберат какво очакваме от тях и какво сме готови да предложим ние, за да им помогнем да предлагат перфектни услуги на клиентите ни.

Изведнъж усети погледа му върху себе си — съсредоточен и внимателен. На устните му трептеше усмивка.

— Съжалявам, ако прекалявам с ентусиазма, за момент се отплеснах. Така работех на предишната си позиция и даваше добри резултати.

Той се усмихна широко.

— Няма проблем. Ентусиазмът е едно от нещата, от които се нуждаем.

— Знаеш ли, помогнах на „Трейлбърнърс“ да повишат пазарния си дял с петнадесет процента — добави тя, усещайки колко силно го е впечатлила.

— Това е добре. Сега те имат два процента дял от нашите тридесет.

Тя беше непоколебима.

— Това е начало. Знам, че „Трейлбърнърс“ са малка компания в сравнение с голям играч като „Биг Аутдоорс“, но аз имам амбицията и енергията… — „И — искаше й се да добави — едва ли има толкова много хора с моя опит, които се интересуват от временен договор“, но замълча.

— Убеди ме в своята отговорност, но това, което искам да знам, Бет, е какво правиш в момента. Тук пише, че си в творческа почивка. Което може да означава всичко — от пътуване по света до клатене на краката пред телевизора в хола.

— Аз не си клатя краката, не е в мой стил.

Джак остави биографията й, отпусна се в стола и скръсти ръце.

— И какво точно правиш, откакто напусна „Трейлбърнърс“? Катериш? Водиш групи?

— Организирам преходи и походи за семейства, двойки на средна възраст, орнитолози. Знаеш, такъв тип хора. Да, не звучи толкова внушително, но всъщност беше много полезен опит за мен. Двойки с добри доходи без деца, семейства с тийнейджъри, по-възрастни хора — те всички искат малко приключение и имат времето и парите да си го позволят. И съм си написала домашното. Можеш да видиш статистиките и графиките, които съм прикачила към биографията си.

— Добре, впечатли ме.

Тя стисна зъби.

— Е, явно не съм си клатила краката.

— Виждам — съгласи се той, докато си играеше с химикалката — Бет, не се съмнявам в твоите способности и харесвам твоите идеи, но имам и други кандидатури.

— О…

Ето — помисли си тя — сега той щеше да й каже: „Благодаря, но не, благодаря“. Стомахът й се сви, но остана гордо изправена, решена да не му показва колко силно е разочарована.

Джак остави химикалката на бюрото си.

— Няма да те измъчвам излишно. Наистина имам и друга кандидати, но не съм поканил никой от тях на интервю. Напълно съм уверен, че точно ти си човекът, който ще свърши прекрасна работа за нас.

Стомахът й направи лупинг до покрива на сградата.

— Наистина ли?

— Правило номер едно. Не изглеждай толкова изненадана, когато някой ти предложи нещо, което не смяташ, че заслужаваш.

— Заслужавам работата! — избухна тя.

— Бет, отпусни се. Работата е твоя — засмя се той.

В друго време и на друго място тя щеше да скача от радост. Онази част от нея, която се грижеше за Луиза и баща й, подскачаше. Но другата част изпитваше безпокойство от перспективата да работи за Джак цели шест месеца. Не можеше да потисне чувството, че той й е направил услуга, независимо колко уверена бе, че ще се справи с длъжността. Това я правеше задължена и отговорна пред него.

Джак заобиколи бюрото и й подаде ръка.

— Преди да си стиснем ръцете, аз имам още едно условие — каза тя. Сърцето й биеше до пръсване.

В очите му прочете объркване, но продължи решително.

— Сега съм твоя подчинена и искам да се отнасяш към мен единствено като такава. Искам да се държим като колеги. И… — не знаеше дали ще има смелостта да го каже, но трябваше да го направи на всяка цена — наистина съм благодарна за възможността да работя тук, но не искам с теб да обсъждаме миналото. Това, което се случи между нас, е история и аз ще напусна в момента, в който го споменеш.

— Бет…

— Джак, това е. Не искам да говоря за това. Никога. Това са моите условия. — Тя подаде ръка, като се надяваше, че е по-стабилна, отколкото я чувства.

Изражението, което премина по лицето му, можеше да бъде разкаяние или вина, но Бет не можа да прецени и реши, че не иска да знае. Всичко, което имаше значение, бе бъдещето — нейното и на семейството й.

— Няма да говорим за миналото, ако това е, което искаш.

— Да.

— Тогава сигурно ще бъдеш доволна да разбереш, че не съм имал ни най-малкото намерение да те третирам по-различно от другите колеги. Ако това означава да ти се разкрещя пред тях — добави той ухилен, — ще го направя, без да се замисля. Обещавам.

Прималя й, но отвърна на шегата — или поне се надяваше, че той се шегува:

— Радвам се да го чуя. Ако ще мъмриш някого, трябва да го правиш като хората.

— Съгласен — усмихна се той. — И ако следваме твоите правила и искаш от мен да се отнасям с теб като с всички служители, не би трябвало да имаш против да излезеш на празнично питие с новия си шеф.

[1] Неголяма великобританска туристическа компания. — Б.пр. ↑

Глава 7

Десет минути по-късно Бет преживяваше странната ситуация да бъде заедно в бар с мъж, когото двадесет и четири часа по-рано изобщо не смяташе да допуска обратно в живота си. Скрито навътре в малка странична уличка, заведението, което Джак беше избрал, гъмжеше от хора дори в този ранен час. Докато си проправяха път навътре, вълната от гласове постепенно я обгърна.

Бет тръгна да открие свободни места, докато Джак се насочи към бара. За щастие, една двойка тъкмо освобождаваше малка маса в ъгъла и тя бързо зае местата им, като натъпка багажа си между стената и стола. Имаше опасения относно поканата му, но после омекна, разсъждавайки, че ако не могат да започнат някакви нормални отношения, то няма надежда за бъдещата им съвместна работа. Потръпваше само при мисълта какво всъщност може да означава тази концепция. За ден миналото не просто бе връхлетяло в живота й, но и я беше помело със себе си като огромна приливна вълна. След осем години отново щяха да се виждат буквално всеки ден.

— Кога тръгва влакът ти? — попита той, когато се върна от бара с чаша вино за нея и бутилка бира за себе си.

— След два часа — отвърна тя и се намести удобно.

Той седна до нея на по-малко от ръка разстояние. Можеше добре да огледа новия Джак. Имаше ли наистина странна сива нишка в косата му, или тя си въобразяваше? Със сигурност не си измисляше тънките бръчици, които образуваха ветрила в кранчетата на очите му. Поне те бяха същите — не точно сини, не точно черни, като скала след дъжд.

Посягайки за чашата си, Бет бутна неговата и по пръстите му се разляха няколко капки вино.

— Съжалявам. Тук е малко оживено, но, опасявам се, навсякъде ще бъде същото — обясни Джак и облиза виното от пръстите си.

— Винаги ли е толкова натоварено? — поинтересува се тя, отдавайки лекото треперене на ръцете си на адреналина.

— Общо взето. След половин час ще ти е трудно изобщо да влезеш. Всички се отбиват за по питие, преди да поемат дългия път към дома.

— И ти ли?

— Не. Живея на две пресечки от тук — каза той, като вдигна бутилката си с бира за тост. Бет затаи дъх.

— Наздраве!

— Наздраве — промърмори тя и потърси спасение в голяма глътка вино.

Последният път, когато чу този тост, беше около замиращ лагерен огън в Корсика. Повечето вечери те хапваха с групата, с която правеха прехода, а след това се измъкваха да си говорят, да се целуват и най-накрая да правят любов. Беше по време на първата й ваканция в университета. Пътуване, което трябваше да предприеме сама, след като приятелката й се отказа. Пристигна на летище „Цигари“, без да познава никого. Джак, водачът на групата, я издири и я предразположи да се отпусне. Това, в крайна сметка, беше негово задължение. Задължение, което той изпълняваше и сега, вероятно много по-умело.

— Е, защо напусна „Трейлбърнърс“ миналата година? — попита той, като остави бутилката си на масата.

Тя се насили да разграничи мъжа, който седеше с костюм и вратовръзка пред нея, от онзи, когото бе следвала лудо влюбена преди години. Иначе по никой начин нямаше да се справи със следващите няколко месеца.

— Нямах друг избор, защото татко и Луиза се нуждаеха от мен у дома. Татко претърпя инцидент.

Джак поклати глава.

— Господи, Бет. Защо не каза отначало? Какъв инцидент? Лошо ли е пострадал?

— Подобрява се — бавно — и не исках да става дума за това в интервюто, защото не исках да предизвиквам състрадание. Не очаквам да ме наемеш от съжаление, Джак. Просто искам да помогна на семейството си. Те имат нужда от мен.

— Нямаше нужда да се притесняваш за състраданието. Получи работата заради личните си качества, а семейството ти са късметлии, че те имат, сигурен съм. Кажи ми какво стана.

— Сигурна съм, че не искаш да слушаш цялата история. Имам предвид, че тя няма значение за работата.

— Но има значение за работните ни взаимоотношения. Не съм страшилище. Интересува ме какво се случва с хората, с които работя.

Тя се поколеба, несигурна колко точно да му разкаже.

— Хайде де, вече започна.

Очите му, оградени от гъсти дълги мигли, за които преди му завиждаше, изразяваха загриженост. Той все още бе много добър в това да извади душата ти с памук.

— Претърпя инцидент с планински бегач миналото лято, слизайки по неравен стръмен участък. Не сме сигурни какво точно се е случило. Може би спирачките му не са били в изправност, но това не изглежда много вероятно. — Тя поклати глава и си позволи лукса да се усмихне. — В това има ирония, всъщност. Татко е параноик по отношение на сигурността, така че може би просто е бил по-самоуверен на завоите. Независимо от причината за падането, здраво се беше потрошил.

Джак трепна.

— Звучи като кошмарно преживяване. Мога само да си представя какво си е причинил. Мъж, с когото работех, падна жестоко по време на преход в Йосемити[1]. Не беше на работа шест месеца, но предполагам, че е бил късметлия да се отърве с малко… като баща ти.

— Няма да е преувеличение, ако кажа, че той е късметлия да е жив, имайки предвид скоростта, наклона и в какво се е ударил.

— Как е сега?

— Добре. Сравнено със състоянието му, когато го транспортираха до болницата, добре. Поносимо, предполагам. Имаше много счупени кости, няколко ребра, смазана челюст, тежко сътресение, разкъсвания…

Джак изглеждаше така, сякаш самият той изпитва болка, докато тя изброяваше контузиите на баща си, подобно на списък с покупки. Бет никога нямаше да забрави шока, като удар с чук в ребрата, когато видя баща си да лежи в интензивното, свързан към системи и машини, почти незабележим измежду всички тръбички, табели и превръзки. До този ден тя си мислеше, че Стив Алън е голям мъж, но той бе някак си смален от машините, които го поддържаха жив.

— Прекара месеци в болницата, после всеки втори ден вкъщи идваше болногледачка и сега все още ходи на физиотерапия веднъж седмично. Беше си тежко изпитание.

— Бет, съжалявам.

Тя поклати глава, съзнавайки, че е стиснала устни и цялото й тяло е напрегнато. Беше разказвала тази история на толкова много хора през изминалите месеци, но да каже на Джак беше различно. По-трудно, някак си, особено когато той беше толкова състрадателен, толкова дяволски мил.

— Искаш ли още едно питие? — попита я той неочаквано. Тя погледна към чашата си. Беше празна.

— Не би трябвало, но… ти ще пиеш ли?

— Да. Няма да излизам с колата. Довечера ще си взема още една бира.

— Тогава още една чаша, моля.

Когато се върна, носеше две чаши.

— Реших да ти правя компания с виното. Сигурна ли си, че имаш време?

— Да, имам.

— Разказваше ми за баща ти…

— Сега е много по-добре. Все още е с патерици — в добрите дни, в други е на стол. Трябваше да напусна „Трейлбърнърс“, за да се грижа за него и да помагам в бизнеса.

— Имаш предвид магазинчето за наем на велосипеди? — попита Джак. — До пощата, срещу кръчмата? „Огнени гуми… подпалват земята“ — Той се усмихна. — Това е, нали? Девизът ви?

Бет кимна, зачудена дали не й се подиграва. Наивният им слоган беше доста помпозен за семеен бизнес в малко градче като тяхното. Но се вгледа в лицето му и беше сигурна, че поне за това е искрен. Примка от емоции се затегна около сърцето й, когато разбра, че той си спомня разказите й.

— Сигурно си работила здраво, за да запазиш магазина — продължи той. — Управлението на бизнес не е детска игра, а и с този инцидент. Животът трябва да е станал дяволски невъзможен.

Джак беше прав. Беше трудно. Майка й почина, когато беше още тийнейджърка, и баща й трябваше сам да отгледа две момичета. Беше трудно, но те се справяха. Доскоро.

— Бизнесът пострада, разбира се. Някои от съседите се включиха да помагат, бяха фантастични. В началото работеха на смени в магазина, но това не можеше да продължи вечно. Имаха и свой живот. Татко беше в болница четири месеца, а и сега не е особено подвижен. Понякога се уморява, но кой може да го вини? Имаха нужда от мен, затова напуснах и се прибрах у дома. Това е. Трябва да съм благодарна. Той е късметлия, че се размина с най-страшното. Имаше момент, в който дори не знаехме дали ще се събуди.

— Наистина съжалявам, че си преживяла това, Бет — каза Джак.

— Няма проблем. Просто — нещата са малко сложни.

— Значи в общи линии ти искаш тази работа толкова много, защото ти трябват парите?

— Не заради мен. Нито дори за татко. Справяме се добре и само с доходите и магазина. За Луиза са. Заради нея исках тази работа толкова много.

— Сестра ти? Не ми казвай, че и тя има проблеми?

Бет почувства плахата усмивка по устните си. Всичко, което бе правила досега, бе да му разкаже приказка за едно голямо нещастие. Сега, най-накрая, имаше и нещо радостно за споделяне.

— Напротив, Луиза се справя наистина добре. Това е проблемът, приета е в реномирано училище по актьорско майсторство. Доста е скъпо, но няма начин аз или татко да й позволим да изпусне такъв шанс. Просто няма начин. Но за това са необходими средства.

Погледът му беше сериозен.

— Разбирам те. Възможности като тази не се появяват много често и си права, че искаш да помогнеш на Луиза. Ако беше моя сестра или дъщеря, щях да искам да направя същото. Кой помага на баща ти, докато ти си тук? — поинтересува се той.

— Ами, той се възстановява и може да прави някои неща в магазина, но Луиза все още му помага. В края на седмицата тя ще отиде да види училището, но занятията започват чак есента. Така че сега е идеалното време за мен.

— Ами квартира? Къде ще отседнеш, докато работиш за нас? Животът тук никак не е евтин.

Тя се усмихна.

— Наша близка ми разреши да използвам дома й. Мога да живея в апартамента й в Кемдън Таун, докато тя е в Австралия при дъщеря си.

— Кемдън Таун? — повтори Джак и повдигна вежди. — Значи няма да закъсняваш за работа. Тъкмо се чудех как ще се справяш с колелото си по магистралата.

Шегата му развесели и двамата.

По-късно, когато Джак излезе да говори по телефона, се случи нещо странно. Мелодията от филма „Титаник“ започна да надделява над шума в бара и да дразни слуха на Бет. Звукът идваше от чантата й. От седмици Луиза я заплашваше, че ще смени тона на телефона й с нещо „по-леко“ и сега явно го беше направила, малката хитруша. Бет извади плик, карта за метрото, листовка с ваучер за безплатен вход в някакъв нов бар и гланца си за устни, преди да открие телефона си на дъното.

— Луиза!

— Здрасти, Бет! Добре ли си? Звучиш малко… странно.

— Добре съм. Намирам се в един бар! Просто не можах да си открия телефона. И какво си мислиш, че правиш с мелодията ми?

— Бет, отпусни се. Това е само шега.

Представяше си как сестра й прави отегчена физиономия. Според нея Бет винаги се впрягаше излишно. А самата Луиза беше, според собственото й любимо определение, безгрижна. Толкова безгрижна, че изпитваше небрежна увереност, че все отнякъде парите ще се намерят и тя ще отиде в училището по актьорско майсторство. Въпреки всичко, което се беше случило на семейството им, Луиза все още имаше една възхитителна способност — наивния оптимизъм на младостта — и Бет не искаше да я приземява.

— Проблем ли има? Как е татко? — попита тя.

— Добре. Малко своенравен, но това, знаеш, не е нещо ново. Помислих си, че ако имаш добри новини, това може да го разведри… — Луиза замълча. Бет можеше да я види как лежи на леглото или върху възглавница на пода, а айподът й звучеше като фон. — Бет — продължи тя. — Маркъс беше тук. Татко го покани в предната стая. Застанах пред вратата, но не можах да разбера за какво говорят. Но той изглеждаше ядосан, че не си вкъщи.

Бет не го обвиняваше. Горкият Маркъс, той не заслужаваше такова отношение.

— Знам, вече се чух с него, не се притеснявай за това. Ще говорим, когато се прибера вкъщи. Имам новини. Получих работата.

— Йей! Страшна си, Бет!

— Благодаря, Лу.

— Значи ще се видим по-късно? — попита Лу.

— Интервюто се проточи, така че доста ще закъснея.

— Аз също. Ще излизам.

— На среща? — попита Бет, докато си преподреждаше чантата.

— Може би… — Лу беше уклончива.

— Ще ми кажеш ли с кого? — поинтересува се тя, а пликът от чантата й се плъзна под масата.

— С един от яхтклуба. Хей, трябва да тръгвам. Сара идва да ми направи косата. Много те обичам. Цунки.

— И аз теб, цунки. — Бет се засмя и затвори телефона. Наведе се и вдигна плика, извади билета и затвори очи невярващо. Когато ги отвори, Джак си проправяше път през хората към нея.

— Извинявай за това. Беше от офиса на Робърт Бринтън, важен потенциален клиент — извини се той, когато стигна до нея и седна. — Всичко наред ли е? — попита я неочаквано.

Тя размаха билета.

— Не съвсем. Мисля, че в момента си изпускам влака.

[1] Национален природен парк в Калифорния — Б.пр. ↑

Глава 8

— Все още можем да успеем, ако тръгнем веднага — опита се да я успокои Джак и си запробива път през тълпата към изхода. Като носеше багажа й и я теглеше след себе си, той забърза към най-близката станция на метрото.

— Може би ще успеем — провикна се той на няколко метра пред нея. После спря рязко и Бет за малко не се строполи отгоре му. Входът на станцията бе преграден с жълта полицейска лента. Десетки хора се бяха струпали отпред и притеснено говореха по мобилните си телефони. Над тях полицейски хеликоптер кръжеше в небето.

— Съжалявам, господине — каза полицаят с отбранително разперени ръце, когато Джак се приближи до лентата, — имаме сериозен инцидент. Трябва да се отдръпнете.

— Ами другите линии? — попита Бет.

Полицаят поклати глава.

— Не бих се опитвал. Транспортът в Лондон тази вечер е блокиран.

— Хайде, няма смисъл — подкани я Джак и я дръпна към една от страничните улички.

Бет постави ръка на лицето си. Беше топло, цялата гореше, при това не само заради тичането.

— Съжаляваш ли вече, че ме назначи? Та аз дори не мога да хвана влака за вкъщи навреме — попита тя.

— Няма да си първият, нито последният туристически експерт, който изпуска превоз, но ти го знаеш — заяви той. — А и кой можеше да предположи, че ще се случи това?

— Все пак се чувствам като пълен идиот.

— Забрави. Нека просто те настаним някъде за тази вечер. Можеш ли да останеш при роднината си в Кендъл? Ще те изпратя дотам — предложи той, когато Бет си взе багажа от него.

Тя поклати глава.

— Не и до следващата седмица. Има наематели до другия уикенд. Ще трябва да опитам да си намеря хотелска стая.

Погледът й обходи хаоса наоколо, докато Джак проверяваше телефона си.

— Мрежата е претоварена. Какво показва твоят?

— Същото — тя кимна, поглеждайки екрана.

Джак издиша шумно.

— Добре. План Б — ще използваме стационарния телефон в моя апартамент. Точно зад ъгъла е. Имам и списък на местните хотели.

— Може да сме късметлии и да има стая, ако отидем веднага — обнадежди се тя.

— Разбира се. Ще опитаме.

Свиреха клаксони и пищяха сирени, докато двамата си проправяха път сред множеството. Не след дълго спряха пред входа на една сграда и минути по-късно вече бяха в апартамента на Джак Торнфийлд. Той прозвъняваше хотелите за свободна стая, а Бет, отпусната на дивана, сякаш очакваше всеки момент да се събуди в болница и да й обяснят, че е прекарала изминалите осем години в кома или че вече е изобретен телепортиращ лъч, тя е била първото опитно зайче и координаторите са се объркали и са я пратили в дома на бившия й приятел по погрешка.

За съжаление, съзнанието й категорично твърдеше, че ситуацията е напълно реална. Вляво редица прозорци откриваха гледка към улицата, където все още пищяха сирени, вече приглушени от шумоизолиращите стъкла. В единия край на огромното отворено пространство се намираше чудновата хромирана кухня, педантично чиста като операционна зала. Срещу нея на стената имаше голяма снимка на националния парк „Йосемити“ и това беше единственото присъствие на „жива“ природа в апартамента.

— Добре, опитах всичките девет хотела, но нищо не може да се направи — съобщи Джак, излизайки обезсърчен от кабинета си.

Тя въздъхна.

— Нищо чудно, предполагам. Половин Лондон ще си търси стая тази вечер. Благодаря, все пак.

— Искаш ли да опиташ още някъде? — попита той и включи телевизора. — Въпреки че като гледам какво е положението, не бих се надявал особено.

Новинарската емисия на „Скай Нюз“ оживя на плазмения екран. Предварителните данни подсказваха, че инцидентът може да се окаже доста сериозен. Изглежда никой не беше пострадал, но цялата транспортна мрежа беше в хаос, пътищата бяха блокирани от задръствания. Явно нищо нямаше да се движи до ранните часове на другия ден.

— Не смятам, че ще има особен смисъл, но благодаря, че опита. — Ситуацията започваше да се избистря в съзнанието й. Тя нямаше къде да нощува, нито как да се придвижи до сутринта на другия ден.

— Виж, знам, че това може и да не е добро предложение, но предвид обстоятелствата…

Тя вече подозираше, какво щеше да каже той, но въпреки това се изненада.

— Винаги можеш да останеш тук.

— Ами, не съм много сигурна. Не бих искала да те притеснявам…

— Няма да ме притесниш. Ще ти постеля на дивана — отвърна Джак припряно. — На сутринта бихме могли да придвижим някои от процедурите по встъпването ти в длъжност и така, когато започнеш в понеделник, вече ще имаш всичките си правомощия.

Бет си помисли, че в последно време съдбата й бе поднесла особено жесток обрат.

— Да, практично решение — започна тя, отчаяна да направи предложението да звучи като служебна договореност, — но не бих искала да те безпокоя. Може би трябва да отида на гарата…

Той повдигна вежди.

— Прав си, лоша идея. Да прекарам нощта на гарата. Може ли да използвам телефона ти, за да звънна у дома? Ще се притесняват, че съм заседнала в транспортния хаос или дори по-лошо, като познавам татко.

— Телефонът е на бюрото в кабинета ми.

Бет реши, че е по-добре да каже на баща си, че е отседнала в хотел за сметка на фирмата, отколкото да се опитва да му обяснява как се е озовала в апартамента на новия си шеф. Освен това го помоли да предаде на Маркъс, че ще закъснее и ще изключи мобилния си, в случай че той реши да й се обади лично. Когато се върна обратно във всекидневната, от кухнята долиташе миризмата на прясно кафе и шумът на еспресо машина.

— Искаш ли питие и нещо за ядене? — провикна се Джак.

— Да, да, моля.

Бет се приближи към дивана. Колко странен беше този учтив дистанциран разговор. Сякаш беше среща на чай със стар познат, когото не бе виждала от години. Джак се появи в износени спортни панталони, стиснал тениска, която изглеждаше като току-що измъкната от пералнята. Вдигна ръце, за да я облече. Плочките на корема му мигновено привлякоха погледа й. Той се протегна, а те се слегнаха и изпъкнаха привлекателно. Ръбът на панталона му се отдели леко и се смъкна по посока на провокативно очертаната пътека надолу. Не, той определено не беше познат — нито стар, нито никакъв.

— Чувствай се като у дома си. Отивам да взема нещо за хапване — каза той и бързо, сякаш бе усетил иронията толкова силно, колкото и тя, се обърна и излезе.

Оказа се, че идеята му за „хапване“ е пакет шоколадови десертчета, тортила чипс и бурканче салса. В допълнение имаше кафе и две чаши с нещо, което много приличаше на бренди.

— Не е отрова или нещо особено силно — успокои я той, като долови колебанието й. — Просто кафе с капка хубаво бренди. Изглеждаш сякаш имаш нужда от него.

— Може и да имам — съгласи се тя, приемайки чашата и шоколадов десерт.

Всъщност не искаше повече алкохол. Сълзите предния ден, безсънната нощ и виното на гладно най-сетне си бяха взели своето и Бет се беше сдобила с убийствено главоболие. За щастие бе намерила някакви хапчета в чантата и беше изпила три, докато беше в кабинета на Джак. Явно започваха да действат и докато тя изяде десерта, Джак вече беше преполовил чашата с бренди.

— Добре ли си? — попита я той, когато тя започна да разтрива челото си.

— Да… имах леко главоболие, но отминава.

Той си сипа още една чаша. Бет топна парче чипс в салсата и обходи с поглед стаята.

— Това се казва апартамент. Много модерен и минималистичен. Вероятно ти струва цяло състояние.

Джак седна на креслото срещу нея.

— Тук съм под наем, но си права, никак не е зле. Пасва идеално на необвързан мъж.

Бет вече бе забелязала отсъствието на женска ръка в обзавеждането. Но все пак това не пречеше в банята да има розова четка за зъби или под възглавниците на дивана да се спотайват копринени прашки. Само защото не живееше с приятелка, това не означаваше, че няма някоя, която иска да се сгуши с него на дивана или да му прави компания за вечеря. Тя вдигна чаша по посока на прозорците.

— Гледката е зашеметяваща. Наистина невероятна.

— Както казах — апартаментът е идеален за сам човек. Всички ресторанти и барове, които ми трябват, са буквално под носа ми, да не говорим, че съм само на няколко минути пеша от офиса, което е голямо преимущество — мога да работя до късно, когато се налага.

— Как го намери? Компанията ли ти помогна?

— Уредиха всичко като част от пакета по преместването, а аз реших, че е добра идея да приема. Предполагам, че ще трябва скоро да си купя нещо. Май ще се окаже правилно, че запазих старото си място в Уиндзор и го давам под наем. В момента там има наематели, а е и прекалено далеч, за да пътувам всеки ден.

— Колко дълго беше в Щатите? — попита Бет. — Не малко, предполагам. Достатъчно, за да добиеш лек акцент.

— Толкова ли е очевиден?

— Само малко. Не очаквам, че е за постоянно.

Джак се усмихна с онази усмивка, която, както тя добре си спомняше, навремето я въвлече във всички проблеми. После той завъртя брендито в чашата си.

— За да отговоря на въпроса ти — прекарах там близо пет години. Започнах като оперативен мениджър и стигнах до поста вицепрезидент.

— Звучи впечатляващо.

Той направи гримаса.

— О, не, думата е много по-впечатляваща от действителността. Но явно и „Биг Аутдоорс“ са се заблудили, защото ме преследваха много упорито. Заех длъжността тук преди известно време, но все още нищо не е официално обявено и затова — добави той внимателно — ти нямаше как да знаеш, че ще се срещнем.

Тя си напомни да не се подвежда по скромното му и смирено поведение. Със сигурност бе изкачил корпоративната стълбица доста бързо, за да стигне до главен изпълнителен директор на тези години.

— Ти си шефът. Имаш правото да предприемеш всякакви действия, стига да са легални. Можеше да кажеш… — промърмори тя, отвръщайки най-накрая на погледа му, — че си искал да провериш как се справям с неочакваните обстоятелства.

— Предполагам, че си го заслужих — отвърна той и наля още кафе, задържайки погледа си върху нея по начин, който я накара да се почувства неудобно. Кожата на дивана изскърца, когато се опита да се намести. Той отпи голяма глътка бренди. Тя повтори жеста му и се закашля, когато огнената река се стече по гърлото й.

— Съжалявам, да не би качественото шотландско бренди да е малко силно за теб? — закачи я той.

— Определено.

И двамата се засмяха от сърце. Болката в главата бе преминала. Размърда пръстите на краката си и осъзна защо се чувства толкова добре. Беше изритала обувките си и блажено протягаше крака под масата.

Час по-късно, а може би бяха два, Бет удобно се беше излегната на кожения диван. Устните й още горяха от лютата салса, а в ръката си стискаше гърлото на бутилката с бренди.

— Бет, става късно.

Очите й бавно се фокусираха. Джак, — тя беше почти сигурна, че е той — седеше до нея и, по неизвестна причина, се опитваше да открадне бутилката й. Защо изобщо и той беше тук, тя не можеше да си обясни. Беше толкова отдавна… ах… започна да си спомня. Да, Джак я беше назначил на работа. Тя отново стисна бутилката, но той успя да освободи пръстите й от нея.

— Нека взема това. Пи достатъчно — каза той внимателно.

— Не бъди такъв сухар. Едно малко питие няма да ми навреди.

— Напротив, особено след тези таблетки — той вдигна бяла опаковка пред лицето й. — Изпаднаха от чантата ти. Това са обезболяващи по рецепта. На етикета е името на баща ти. Колко изпи?

— Една или две… може би три в бара. Още няколко по-късно предполагам.

Джак поклати глава пред размазания й поглед.

— Опитай се да седнеш. Ще ти донеса чаша вода.

— О, Джак, нощта е пред нас… не бъди такъв скучен стар мърморко.

— По-добре да те заведа да си легнеш — каза той строго и веднага съжали за думите си.

— Ю-ху. Хайде стига! — изкикоти се тя. — Сега съм голямо момиче, Джак Торнфийлд. Нямам нужда да ми казваш какво да правя.

— Стой мирна и ме остави да ти помогна да станеш — каза той дрезгаво.

Джак беше бесен, най-вече на себе си. Когато предложи на Бет бренди, искаше единствено да я отпусне, не да я напие до козирката. Тя изглеждаше добре, беше изпила само две чаши — до един момент, когато му се наложи да отиде до кабинета си, за да проведе разговор по телефона. Нямаше го само десет минути, но бутилката изглеждаше подозрително празна.

Бет му подаде ръка и когато той се наведе да я поеме, го дръпна рязко надолу. Беше солиден мъж, но тя го изненада, той не успя да запази равновесие и се свлече върху нея.

— Оооф…

— Господи!

— Джак…

Искаше да я попита дали е добре, но нямаше нужда. Ръцете й бяха около врата му, лицето й — допряно в неговото, устните й — на сантиметри разстояние, с аромат на бренди и чили — странна, но примамлива комбинация. Тя леко повдигна глава и обърна устни към неговите.

В този миг той почувства импулса да оближе всяка солена следа по тях, а после да я опита цялата. Вместо това Джак дръпна главата си назад и се опита да се освободи от ръцете й колкото може по-нежно. Какво, по дяволите, го беше прихванало да й предложи питие? О, да, спомни си — искаше да се държи мило. Браво бе, Джак.

— Стани, моля те.

Ръцете й увиснаха безпомощно край страните на дивана, очите й се впиха в неговите и лека, уморена усмивка изви краищата на устните й.

— Мммм… знаеш ли какво, Джак… шефе… не мисля, че мога.

— Спри да ме наричаш така.

— ОК, шефе.

— Мамка му.

— Какво каза…

Джак не можа да й отговори, защото се опитваше да я изправи на дивана и да я вдигне на ръце. Бедрата му се стегнаха, а ръцете му запротестираха от усилието, когато най-сетне успя да я вдигне. Не беше като по филмите. Бет не беше лека като перушинка, а той беше уморен. Освен това тя бе напълно неадекватна. Иронията не му убягна. Колко пъти досега си беше мечтал Бет да прекара нощта в апартамента му? Но това не беше Бет, нали? Не, наистина. Тази Бет не можеше да го понася и беше дошла единствено защото беше отчаяна, дрогирана и пияна — последното беше по негова вина.

— Знам те какъв си — заваляше тя, както висеше на врата му и се опитваше да го целуне, докато той се препъваше към спалнята. — Знам те, ще ме съблечеш, преди да съм успяла да кажа Юглиджанмаро.

— С мен си в пълна безопасност, обещавам ти. И, между другото, казва се Килиманджаро.

Бет, която познаваше, щеше да го е ударила досега. Ръкомахащата съблазнителка в ръцете му издаде щастлив писък.

— Ето… стигнахме…

Той успя да отвори вратата на спалнята с гръб, докато Бет се кикотеше в ръцете му.

— Този костюм е като трън в задника. Полата е твърде тясна и едва успях да прескоча багажа на един тип в метрото. Беше тооолкова космат и вонеше на чесън.

— Наистина ли? — попита той и се засмя, защото ако не се смееше, щеше да плаче от безсилие, че полуголата, навита и възбудена Бет е в спалнята му, а той не може да направи нищо по въпроса.

— А тази блуза — продължи тя, гледайки директно в деколтето си — е прекалено топла за стаята ти — или е прекалено студена? Каквото и да е, мразя климатиците. Не е полезно за околната среда, знаеш ли? И разширява дупката в озоновия слой. Ще трябва да те докладвам в енергийната ком… комус… на властите.

Господи, помисли си той, тя беше безсрамна в пияно състояние. Един господ знаеше, каква щеше да бъде на сутринта.

— Вече съм докладван на всяка комисия на планетата — каза той и я остави върху лилавата велурена покривка. — А ти много прекали с брендито. Слагам те да спиш.

Джак освободи ръцете й от врата си, а Бет дръпна една от възглавничките и я прегърна опиянена от алкохола и изтощението, тя се опита да се концентрира върху него. Той изглежда посягаше към бездънна черна паст, която се трансформира в голям двукрилен гардероб. Когато погледът й най-сетне се фокусира, очите й се залепиха за панталона, привлекателно опънат на дупето му. Може би ако се пресегнеше, щеше да го хване…

Пръстите й стиснаха въздуха.

— Джак — промърмори тя, като се преобърна по корем и светът се завъртя около нея, — някой казвал ли ти е някога, че имаш най-прекрасното дупе?

Гласът му се отдалечаваше и размиваше в и без друго замъгленото й съзнание, докато тя се унасяше в сън.

— Заспивай. За мое, ако не за твое, добро.

По-късно Джак лежеше по боксерки на кожения диван и се гушеше под зимното си палто. Когато го вадеше от гардероба, той не можа да се сдържи да не погледне към Бет, завита с одеялото му. Спокойна, тя изглеждаше по-възрастна, но по хубав начин. Имаше дълбочина и характер във все още деликатните й черти и той хареса начина, по който медно русата й коса се бе разпиляла по възглавницата. Искаше му се веднага да прокара пръсти през нея.

Той беше почти благодарен, че диванът е толкова неудобен. Имаше нужда да му е неудобно, за да спре да мисли за това, което видя, когато отиде в спалнята за палтото си.

Бет бе изхвърлила одеялото и дрехите си на пода, където образуваха смачкана купчина лежеше по корем на леглото, облечена единствено в бельото си. Носеше тъмносин копринен сутиен и сексапилни прашки, а той наистина се опита да не си спомня повече детайли. Като малката татуировка на пеперуда на дупето й, за която той дяволски добре знаеше, че не беше там преди осем години. Почувства се виновен, че я е видял. Още по-виновен, че се бе приближил до леглото, за да я разгледа.

Малка розово-лилава пеперудка, чиито крилца пърхаха на сладкото място, където извивката на дупето преминаваше в основата на гърба.

За момент задържа ръката си на сантиметри над тялото й, докато тя не мръдна в съня си и сви крака по-близо до гърдите си. Вероятно й беше студено, а той бе мръсник, че я зяпаше.

Вдигна завивката от пода, старателно я постави върху тялото й и излезе от стаята, затваряйки вратата колкото се може по-внимателно. Джак знаеше много добре, че да остави Бет да се напие и да прекара нощта в апартамента му беше подло и крайно непрофесионално — по дяволите, вероятно тя дори можеше да го осъди за това, със или без подписан договор. Но не това го притесняваше, а фактът, че отново я бе направил уязвима.

Когато най-накрая се отказа от опитите да заспи, стана, сипа си питие и извади писмо със снимка от кухненския шкаф. Отново прегледа деловия, изписан с черно мастило текст върху скъпа бяла хартия.

Там беше краят на неговия брак:

„Уважаеми господин Торнфийлд,

Писмено ви уведомяваме за официалното анулиране на…“

Джак прочете формалностите докрай и добави своята интерпретация: Той беше официално част от статистиката. Провалена връзка. Вече не беше съпруг или баща…

Не че някога е бил.

Почувства как стомахът му се свива и изпусна писмото на дървения под. Вдигна снимката на малко момче и прокара пръсти по нея. Момчето имаше тъмна коса като неговата и стомахът на Джак се сви още по-силно. Знаеше, че се измъчва, дори само като гледа Калъм сега. Знаеше, че никога повече няма да го види. Знаеше, че трябва да е доволен, че е свободен. Че животът му, от безнадеждно усложнен, вече не бе обременен от съпруга и дете.

Но всъщност изобщо не се чувстваше свободен. Чувстваше се по-скоро скован и ограбен от това, което той и Бет можеха да имат.

Глава 9

Бет примижа от слънчевата светлина, проникнала в странната стая и пропълзяла по голямото легло, в което лежеше. За момент бе убедена, че е отново в стария апартамент над магазина за колела на баща си и че вратата, която забелязваше с ъгълчето на натежалото си око, води към малко помещение, тясна кухничка, баня за един човек и уютна всекидневна. Беше спала на толкова различни места досега — в палатка, в разнебитен влак, в занемарен хостел — това не я притесняваше. Но събуждането в леглото на Джак Торнфийлд — да.

Всъщност тя лежеше почти гола на огромното му легло, под лилавата му кадифена завивка.

— О, по дяволите!

Постави ръка на челото си. Светлината, която се процеждаше през белите венециански щори, правеше всичко болезнено ярко. Тя се беше напила — размазващо, безпаметно, в апартамента на новия си шеф, а той я бе сложил да спи.

Облегна се обратно на възглавницата. Обърна глава на една страна и забеляза куфара си до стола — изглеждаше толкова обвинително… Забеляза дрехите си, преметнати през облегалката на стола. Стомахът й се раздвижи обезпокоително. Джак трябва да я е съблякъл, защото тя определено не си спомняше да го е правила.

И какво, по дяволите, беше говорила миналата вечер? О, господи, какво бе направила? Ами ако… не, не би могла. Той не би се възползвал от нея по този начин. Със сигурност не, въпреки че това преди не би го спряло.

Грабна дрехите си от стола, изчезна в банята и заключи вратата. Чудовището от Лох Нес я гледаше ужасено от огледалото. Топчета от спирала слепваха миглите й и подсилваха тъмните кръгове под очите. Косата й, винаги непокорна, беше преодоляла гравитацията и изглеждаше като прекрасен петльов гребен. Лицето й беше бяло като точките по стените и тя се закле никога повече да не докосва алкохол. Поне, успокои се тя като пусна душа, Маркъс никога нямаше да разбере.

В кухнята Джак чу далечния шум от течаща вода и отново се изруга. Седеше на барплота, играеше си с парче препечена филийка и се чудеше кога точно ще бъде изправен пред борда на директорите и изхвърлен за това, че е поканил служителка в апартамента си. Или кога Бет ще предяви иск за сексуален тормоз. Господи, та тя имаше пълното право да го съди, независимо от добрите му намерения. В края на деня новата му служителка се бе озовала в неговото легло полугола. Тя можеше да твърди, че се е случило какво ли не, докато е била пияна.

Малко по-късно, когато Джак отново зареждаше кафе машината, чу потропването на токчета по дървения под. Бет стоеше там — крехка и много бледа. Помръкналото й лице му подсказваше, че би предпочела да е на дъното на океана, вместо в една стая с него.

— Добро утро — поздрави той дрезгаво, когато тя се приближи. — Искаш ли кафе?

— Може ли чаша чай, моля?

— Разбира се. Препечена филийка?

Тя се покатери на един от столовете в другия край на барплота.

— Не, благодаря.

Джак пусна пакетче чай във висока чаша, сипа гореща вода и посегна за млякото в хладилника.

— Мляко?

Тя кимна и дори от другия край на кухнята той забеляза, че това й коства усилие.

Подаде й чашата.

— Благодаря — каза тихо тя, без да вдигне поглед от чая си. Косата й беше влажна и бухнала подобно на ореол.

— Значи успя да пуснеш душа?

— Ам… да, получи се.

— Добре. Това е… много добре.

— Да. Ами… имаш ли захар?

— Разбира се — каза той и плъзна пакета по плота.

Бет се молеше земята да се отвори и да я погълне. Все още му беше ядосана, все още бе наранена от случилото се, а имаше и още едно, по-силно чувство — страх. Ами ако наистина беше спала с него? Можеше да си представи колко по-мъчителна щеше да бъде тази сутрин. Тя го наблюдаваше как побутва троха от препечената филийка в чинията си и преглътна, когато забеляза, че тя го гледа.

— Бет, знам, че не трябва да казвам това…

Стомахът й отново се сви.

— Дори не трябва да си го помислям, но когато видях, че кандидатстваш за работа при нас, помислих си, че може би тази втора среща — само като колеги, разбира се — е съдба…

Когато той произнесе думите, едновременно объркано и с надежда, я заля вълна от паника. Ако беше спала с Джак, ситуацията тази сутрин щеше да бъде невъзможна, не просто мъчителна. Тя може би беше пропиляла шанса си за работата, за която се беше борила толкова усърдно, и беше предала Маркъс. Той беше добър човек и със сигурност не заслужаваше такова отношение — особено не и с Джак. Границите между тях трябваше да бъдат определени още по-ясно — плътни линии, които никой никога нямаше да се осмели да премине.

Сърцето й заблъска още по-силно, когато заговори.

— Знаеш ли какво? Аз съм от хората, които всъщност не вярват в съдбата. Кандидатствах за работата, а ти търсеше служител. Чисто съвпадение. Независимо какво бихме искали да си мислим, светът е малък и беше неизбежно пътищата ни да се пресекат по някое време. Имам предвид — продължи тя, остави чашата си на плота и се усмихна насила, — стига бе. Как се срещаме с бъдещия си партньор? То просто… се случва. Никой никъде не ни причаква с лък и стрели, насочени към сърцето ни. Хората се срещат по обикновени начини — чрез приятели, в службата — както ние сега. Това не означава, че е било предопределено от звездите или нещо такова.

Джак изглеждаше слисан.

— Не съм сигурен какво искаш да кажеш.

— Ето например — продължи тя, избягвайки погледа му, — никой не е стрелял със стрела по мен или приятеля ми. Не беше като гръм от ясно небе или нещо такова. Просто живеем в едно и също градче, харесахме се и се събрахме. В това няма нищо съдбоносно, просто се случи от само себе си.

— Твоят приятел?

— Да.

— Значи е сериозно, така ли? Връзката ви?

— Практически сме сгодени — промърмори тя.

— Кой е той?

— Има ли значение?

— Бих искат да знам.

Бет поклати глава, чувствайки как цялото й тяло настръхва.

— Сигурна съм, че не искаш да знаеш всеки детайл от любовния ми живот — отвърна усмихната, като се надяваше, че го е направила достатъчно небрежно.

— Със сигурност няма нищо лошо в това да ми кажеш името му — опита той отново. Усмихна се, но скръсти ръце пред гърдите си, а челюстта му се стегна.

— Има ли значение?

— Ами, нямам правото да любопитствам, разбира се. Но поне ми кажи името му. При всички случаи ще го чувам из офиса, щом ще се жените. Може би дори ще ви поздравя… може и да получа покана за празненството…

— Казах, че сме почти сгодени.

— Почти?

Чувстваше как сърцето й блъска в главата.

— Ами, все още не сме определили дата, но се познаваме от много дълго време.

— Тогава можеш да ми кажеш кой е?

Тя не отвърна на погледа му и пое дълбоко въздух.

— Маркъс. Маркъс Фрайли.

Джак беше свикнал с изненадите. Никой не можеше да се издигне в работата толкова бързо, колкото него, ако не може да се справи с неочакваното. Но мисълта, че Бет може да се омъжи за друг, му подейства като удар в стомаха. И все пак знаеше, че няма право да е шокиран. Как можеше да допусне, че тя си няма приятел? След всички тези години? Сега като се замислеше, беше лудост да смята, че тя няма да е преследвана от много други мъже.

— Какво ще си помисли Маркъс за това, че прекара нощта с мен в моя апартамент? — попита той внимателно, без да й припомня, че тя буквално го молеше да я люби. Споменът за нея, лежаща полугола на леглото му, все още го възбуждаше.

— Няма да се сърди. Защо да го прави? Имам предвид, че ние не сме направили нищо лошо, нали? Не можехме да направим нищо срещу бомбената заплаха и заетите хотели. Никой не е нужно да разбира, че преспах тук. Нали, Джак?

— Да, разбира се. Не сме направили нищо лошо. Абсолютно нищо.

Джак прибра мобилния телефон в джоба си и тръгна към спалнята.

— Трябва да взема лаптопа си — каза той. Изглеждаше спокоен, виждаше отражението си в хромираната врата на хладилника. Но се чувстваше странно и сякаш не много реално. Беше я загубил отново, остави я да се изплъзне, въпреки че всъщност никога не бе я имал наистина.

Вдигна чашата си с кафе към нея.

— Е, поздравления за теб и Маркъс. Надявам се, че двамата ще сте много щастливи. — Той се усмихна. — Сега, ще имаш ли против, ако се заемем с работа?

Глава 10

Беше късно, когато Бет най-накрая се прибра у дома. Последните нарциси прецъфтяваха в градината и априлската вечер беше по-скоро хладна, отколкото мека като в Лондон.

— Здравей, обич. — Посрещна я баща й, който отвори вратата и я целуна по бузата.

— Тате, не трябваше да ставаш, за да отваряш. Имам ключ.

— Няма проблем. Изглеждаш изтощена, скъпа.

— Да, благодаря, тате! — отвърна тя и повдигна вежди. Всъщност помисли си — той имаше право. Беше се видяла в огледалото във влака и предположи, че може да се състезава с Шрек по отношение на зеления цвят.

— Виждам, че си се справил без мен — каза тя, като забеляза вазата със свежи цветя на прозореца в кухнята. Нямаше камара от чинии в мивката, а по искрящите прозорци съдеше, че феята на почистването се е отбила повече от веднъж. Фея, която се казваше Онър, ако не бъркаше.

— Луиза излезе, но ти остави картичка — съобщи баща й, когато тя се отпусна на стола. Картичката беше на масата, подпряна на кутия от мляко, прибрана в розов плик с нейното име, написано с равния почерк на Луиза. Бет отвори плика и се усмихна.

— Това е поздравителна картичка — констатира тя и я плъзна по масата към баща си.

— Искаш ли нещо за хапване?

— Не… не, няма нужда. Ще се кача горе и ще взема вана, ако нямаш против. Радваш се, че получих работата, нали?

— Разбира се, че се радвам.

— Сигурен ли си?

Най-накрая той отвърна на погледа й и вдигна брадичка.

— Гордея се с теб, Бет. С теб и с Луиза. Но ми се искаше да не беше се налагало да го правиш. Аз трябваше да издържам семейството.

Радостта й бе леко помрачена.

— Моля те, не го казвай. Не можеш да промениш случилото се, а аз се гордея, че мога да помогна. Ако аз не мога да се погрижа за семейството си, когато има нужда, тогава кой? — тя обгърна раменете му с ръце и го прегърна. — Тате, обичам те. Теб и Лу. И ние ще се подкрепяме, както винаги сме правили, независимо какво се случва.

Тя почувства ръката му върху гърба си, докато се прегръщаха и се бореха с напиращите сълзи. Той я притисна по-силно към себе си.

— Къде отиде Лу този път? — попита тя.

— На парти в яхтклуба. Предупредих я да се върне до дванадесет. Не харесвам хората, които се събират там. Винаги пушат боклучави треви и се наливат с евтин сайдер, сякаш няма друго за пиене. Онър казва, че се притеснявам твърде много, но не мога да се спра. А и този Грег Уилсън, той е пълен нехранимайко.

— Хммм. Той създава проблеми, но не бих се притеснявала за пиенето — отвърна тя, спомняйки си за изпълнението си от миналата вечер. — Нито за Грег. Луиза има глава на раменете си.

— Аз все пак ще я изчакам.

— Може да стане късно, тате.

— Няма значение…

Бет знаеше кога да признае поражението си пред него и смени темата.

— Луиза спомена, че Маркъс е идвал, докато ме нямаше…

— Да. Търсеше някаква информация за местния съвет. Мисля, че му харесва идеята да се захване с политика. Не смятам, че му казах нещо полезно — той замълча и добави. — Попита за теб.

— Какво му каза?

— Казах, че си уговорила друго интервю за вчера. Помислих си, че няма смисъл да му обяснявам всичко, преди да разберем дали си получила работата.

— Говорих с него, утре ще му разкажа всичко.

— Как мислиш, че ще го приеме?

— Не знам. Нищо не пречи да се виждаме. Той ще идва при мен, а аз ще се прибирам всеки път, когато мога. Не е на другия край на света…

Но Маркъс смяташе точно обратното. На другия ден Бет го намери в обедната му почивка. Седнаха на пейка зад офиса му и похапнаха сандвичи с наденичка, докато се любуваха на езерото.

— Знам, че е изненадващо, но трябва да го направя — каза Бет, хвърляйки парче питка на патиците, които се бяха струпали лакомо около тях.

— Не го прави. Така само ги поощряваш да идват до сградата — отвърна Маркъс, гледайки една от патиците с отвращение.

Бет посегна и докосна ръката му.

— Маркъс, съжалявам, че не ти казах за работата, но всичко се случи толкова бързо. Аз дори не очаквах да получа отговор, да не говорим за интервю или назначение…

— Колко дълго ще отсъстваш?

Тя се поколеба за момент.

— Толкова дълго?

— Шест месеца — въздъхна тя.

— И ще правиш какво, ако мога да попитам?

— Аз съм продуктов мениджър, ще отговарям за развитието на европейските маршрути. Позицията е временна, работата е почти консултантска, така че парите са добри, а и ще стои отлично в биографията ми. Компанията се нарича „Бит Аутдоорс“, може да си чувал за тях…

— Всъщност, не, не съм — прекъсна я Маркъс и я погледна критично със студените си сини очи.

Той наистина беше привлекателен, особено днес — в костюм на „Армани“ и тази страхотна светлосива риза. Много жени от околността му бяха хвърлили око. Тя беше късметлийка, че има мъж като него, който да се грижи за нея. Ако връзката им можеше да преживее шест месеца, петстотин километра и епизодични срещи, тогава със сигурност той трябваше да е правилният човек.

— Както можеш да предположиш, въобще не се радвам, че изчезваш така — продължи Маркъс. — Беше редно първо да ми кажеш, вместо да разбирам от Луиза.

— Наистина, това е моя грешка, но не исках да го споменавам, докато не се случеше нещо окончателно. Беше наистина много неочаквано, но с оглед на станалото, съм съгласна, че не постъпих правилно.

— Така е — съгласи се той, докато пъдеше една патица с крак.

— Но шест месеца не е толкова много, а е и в Лондон. Ще се прибирам у дома колкото мога по-често, а ти винаги ще идваш да ме виждаш, когато можеш да излезеш от работа. Ще си прекарваме чудесно.

Маркъс се замисли, после лицето му се разведри.

— Е, не съм почитател на Лондон, както знаеш. Допълнителните пътни такси са пълна измислица, според мен, но имаш право. Ако убедя Робърт Хайнс да поеме работата за един уикенд, мога да подкарам поршето по магистралата и да видя колко километра в час може да вдигне. Отдавна искам да проверя как старото момиче ще се справи с дългите разстояния, а и ще мога да те видя, разбира се — допълни той.

— Да — съгласи се Бет, облекчена да го види отново весел. Плъзна ръката си в неговата. — Виждаш ли, в крайна сметка това не е краят на света, а и Кемдън Таун е в предградията, така че няма да ти се налага да плащаш допълнителни такси.

— Не е за парите, въпросът е принципен — каза Маркъс и стисна устни.

Приключиха обяда си, като тя му разказа повече за работата си и изслуша неговите планове да се кандидатира за местния съвет. После, ръка за ръка, двамата тръгнаха през тревата към офиса му.

— По дяволите!

Маркъс вдигна крак и сбърчи нос.

— Какво има? — попита Бет.

— Ще трябва да разкараме проклетите патици. Тези обувки струват почти двеста лири!

Глава 11

Джак разхлаби вратовръзката си и разкопча най-горното копче на ризата си, когато августовското слънце яростно огря прозорците на кабинета му. Дори и с включен на пълни обороти климатик стаята беше задушна. Температурата навън надвишаваше тридесет градуса.

Денят, в който Бет се бе измъкнала от апартамента му след интервюто, изглеждаше далечен спомен. В следващите месеци той бе направил и невъзможното, за да се отнася с нея само и единствено като със своя колега. И успяваше. През повечето време.

Всъщност през изминалите няколко месеца имаше случаи, в които той не я виждаше с дни. Тя прекара доста време в чужбина — осъществяваше контакти с доставчиците, преценяваше и определяше маршрути. Той също отсъстваше — поредица от браншови конференции.

Проблемите започваха, когато и двамата бяха в офиса. Например миналата седмица, докато слушаше доклада й по време на една от двуседмичните срещи на продуктовите мениджъри. Беше му необходима нечовешка концентрация, за да се съсредоточи върху думите й, а не върху дръзката пола и токчетата, които носеше. Или по-скоро върху това, което те покриваха.

Той вдигна стационарния телефон е намерението да се съсредоточи върху работата.

— Марта, още ли си тук?

— Така изглежда, Джак Какво мога да направя за теб? — Марта звучеше отегчена както винаги.

— Преди да тръгнеш, можеш ли да пуснеш мейл на Фрея Скот? Трябва да отложа разговора ни за нейното повишение.

— Няма проблем. Нали знаеш, че не е нужно да правиш това. Някой от „Човешки ресурси“ може да го свърши вместо теб.

— Бих искал да се срещна лично с колкото се може по-голяма част от служителите, при това възможно най-скоро. Ще ми помогне да ги опозная по-добре. — Джак беше категоричен, но и напълно наясно, че някои срещи могат да са толкова приятни, колкото посещение при зъболекар.

— Няма проблем. Ще уредя среща с Фрея.

— Благодаря, а сега тръгвай.

Да привлече Фрея като помощник на Бет за създаването на портфолио за европейския сектор се оказа страхотна идея и сега тя заслужаваше официално повишение в асистент продуктов мениджър. Фрея беше ентусиазирана и искаше да се учи. Двете с Бет се разбираха много добре и извън офиса. Беше ги видял в един магазин преди две седмици. Не че толкова често пазаруваше дрехи, но му трябваха нови дънки. Надяваше се, че не са го видели да излиза от пробната със суитчър и три тениски, освен дънките.

Телефонът звънна и го стресна. Отново беше Марта.

— О, почти забравих — журналистката от туристическото списание се обади отново.

— Камила Рийд?

— Да, същата. Казах й, че си в среща и ще предам съобщението. Тя настоява да й се обадиш.

Можеше буквално, да чуе хитрата усмивка на асистентката си по телефона. Редовните обаждания на Камила — ето това щеше да развихри въображението на Марта.

— Добре, ще видя дали мога да я намеря сега. Лека вечер, Марта.

Джак отвори указателя на телефона си и намери номера на Камила. Това, което можеше да си спомни за нея от Щатите — беше стройна, руса и много изискана. Подозираше, че интервюто не е единственото нещо, което я интересува, но беше решил, че това може и да не е чак толкова лошо. Малко забавление бе точно това, от което имаше нужда. Бет беше щастливо обвързана, защо и той да не се позабавлява?

Мобилният му дори не успя да звънне, преди тя да отговори на повикването.

— Здравей, Джак. Реших, че си напуснал страната или са те отвлекли извънземни — поздрави тя хладно.

Той поклати глава усмихнат.

— Не, просто бях супер зает в службата. Съжалявам, че не се обадих по-рано.

— Горкичкият. Скъсваш си задника, за да държиш селяците в ред.

— Екипът ми работи много здраво. Те държат мен в ред, всъщност. По средата на голямо разширение сме, както би трябвало да знаеш от браншовите медии.

Чу я да подсвирква.

— Джак, скъпи, отпусни се. Предполагам, че след като най-накрая благоволи да ми се обадиш, ще отстъпиш и ще ми дадеш интервю.

— Май ще трябва да се предам, а?

— Опасявам се, че да. Само нека да видя кога мога да те вместя. Хмм, в Швейцария съм за няколко дни, но след това съм свободна. Можеш да ме вземеш в петък в седем. 223, Уест Корк, Кингс бридж.

— Ще трябва първо да си проверя графика…

— Не мисля — сопна се тя. — Виж, проучила съм те и се съмнявам, че имаш друга ангажименти по това време. Ти си работохолик. Всички, които те познават, са на това мнение. Няма да приема отказ. Бъди там в седем или наистина много ще ти се ядосам — добави тя рязко.

* * *

Бет панически претърсваше шкафа с канцеларски материали в кабинета, който делеше с Фрея. Беше петък и знаеше, че има точно пет минути, за да намери хартията, да принтира последния си доклад за развитието на сектора, да го подреди и подготви за срещата на продуктовите мениджъри.

— Фрея! Знаеш ли къде е хартията за принтера? Отново е свършила!

Повдигна купчина коледна украса в дъното на шкафа с надеждата, че изпод гирляндите ще се появи забравен пакет хартия. Беше писала до последно, изпилвайки доклада до съвършенство. Трябваше да го направи. Джак наистина много притискаше всички през последните няколко месеца! Очакваше от тях да предложат атрактивни печеливши маршрути постоянно им поставяше нови цели. Освен това очакваше служителите на мениджърски позиции да се срещат с него на всеки две седмици и да му докладват за нови вълнуващи идеи. Днес тя щеше да има презентация заедно с Том Джефрис продуктовия мениджър за Южна Америка — и Шрея Пател, която отговаряше за африканския сектор.

— Фрея, мила! — викна Бет, когато шкафът се оказа празен. — Знаеш ли къде е хартията? Не искам да закъснявам за срещата, не и след всичките нерви и енергия, които вложих.

— Ето я. Спокойно.

— Ти си съкровище — похвали я Бет, като се изправи и я видя с пакет хартия в ръце. — Откъде я намери?

— Онзи кльощавият сърфист в счетоводния отдел ми я даде.

— Ооо. И какво трябва да направиш в замяна?

— Да продам тялото си — отвърна Фрея, докато прибираше останалата хартия в шкафа.

— Това не влиза в служебните ти задължения — изкоментира Бет, а принтерът за разнообразие реши да не я саботира.

— Амии… Трябваше да обещая, че ще се кача на водни ски.

— Фрея, ти си съкровище и просто не знам…

— Какво щеше да правиш без мен?

— Нямаше да харча толкова много за дрехи? Щях да пия в рамките на допустимото? Нямаше да опитвам хималайски боровинки и сок от нар или някаква друга щуротия, която обещава да е ключът към вечен живот и състояние на всемирен покой?

Фрея се оплези.

— Не се подигравай. Хималайските боровинки са добри. Дейв ги донесе, когато се върна оттам. Те съдържат петстотин пъти повече витамин С от портокалите и местните казват, че хората, които ги ядат, живеят до сто и петдесет години.

— Животът ми ще продължи още само пет минути, ако не принтирам това веднага за срещата. И между другото, нямаше да се справя през последните няколко месеца без теб.

— Да подредя ли доклада?

— Да, моля. А у теб ли са статистиките и диаграмите за лапландския пакет?

Фрея потупа папката на бюрото си.

— Точно тук.

— Ти си злато. Знаеш ли?

Фрея направи гримаса.

— Никой досега не ме е наричал злато, но предполагам, че мога да свикна. А сега изчезвай, защото ще закъснееш за Този, Комуто Трябва Да Служим.

Бет се усмихна, стисна папката и изчезна от стаята.

Когато влезе в кабинета на Джак, Том и Шрея вече се бяха настанили около малката масичка. Шефът им обаче не се забелязваше никъде.

— Къде е Джак?

— В банята? — предположи Том Джефрис.

— В тайната си квартира? — опита Шрея Пател.

— В конферентната зала — прекъсна ги Джак. — Току-що говорих по телефона с шефа и му казах, че всички ще направите деня ми по-хубав със зашеметяващите отчети за продажбите и вдъхновяващите идеи за нови продукти.

Неубедителен смях изпълни стаята. Бет усети леко вълнение в стомаха си. Беше лежерният петък[1]. Костюмът на Джак висеше на закачалката в ъгъла. За всеки случай, ако се наложи да се вижда с важна клечка — помисли си тя, но засега носеше спортна тениска с щампа.

На широките му гърди се мъдреше надписът: „По-добре лош ден на сърфа, отколкото хубав ден в офиса“. Бет потисна смеха си, докато той поръчваше кафета и сладки на Марта. Беше сигурна, че точно това бяха дрехите, които двете с Фрея го бяха забелязали да си купува преди няколко седмици.

— Добре, шегата настрана — започна Джак и дръпна стола си. — Знам, че всички работите до припадък, но смятам, че тези срещи са наистина ценни. Имаме значителен напредък — някои от вашите маршрути вече са в сайта и се продават добре, но не можем да се отпуснем дори за момент. Том, искаш ли да започнеш?

Бет се опита да се концентрира върху докладите на колегите си, докато Джак кимаше одобрително и задаваше поредица от уточнителни въпроси. Шрея тъкмо приключваше презентацията си, когато вратата се отвори и Марта донесе кафето и сладките.

— Нека направим почивка — предложи Джак.

Бет се отдаде на едно от шоколадовите изкушения, но стомахът й бе свит на топка. Не знаеше защо тези срещи имаха такъв ефект върху нея. Беше се подготвила повече от добре и можеше да представи няколко страхотни идеи. Само да не се разсейваше от ръцете на Джак.

В синхрон с дънките, той носеше спортен часовник и каишката беше малко по-стегната от необходимото.

— Бет, готова ли си?

— А?

— Докладът за Европа?

Тя отчаяно се надяваше да не се е изчервила.

— О, извинявай. Да, готова съм.

Бързо събра мислите си и се впусна в презентацията, представяйки една след друга идеите за нови маршрути, които тя и Фрея бяха измислили и изчислили.

— Интересно — коментира Джак, когато тя приключи. — Има някои обещаващи идеи.

„Обещаващи — помисли си тя. — Обещаващи звучи добре. Вероятно.“

— Наистина ме спечели с пакета за планинското колоездене, а идеята за рафтинг в Турция е вдъхновяваща.

Тя опита да потисне широката си усмивка.

— Лично изпробвах рафтинга преди години. Беше невероятно. А какво мислиш за предложението с кучешките впрягове?

Джак замълча и прелисти доклада.

— Интересна идея — нощуване в автентични шатри, грижа за личния впряг кучета, посещение на ледения хотел…

— Печеливша е… — допълни тя.

— Изчисленията имат потенциал…

— Но?

— Няма но. Не, наистина. От друга страна, знаеш ли, мисля, че можем да спечелим още. И не съм сигурен, че имаш достатъчно голяма целева трупа. Може ли да го преработиш и да докладваш по-късно днес?

— Днес?

— Да, моля. Имам среща с борда в понеделник. Бих искал да представя това като вече налично на сайта ни и да знам, че всички изчисления са направени.

— Добре, ще се постарая, но не съм сигурна, че има много място, за маневриране от страна на доставчика, а не искаме да правим компромиси с качеството на услугата.

Джак се усмихна.

— Убеди ги колко е привлекателна възможността да спечелят сигурно място в нашия бизнес. Не се притеснявай да рискуваш. Уведоми ме какво се е получило. Ще бъда тук до около осем.

— Значи — започна Том, когато Джак излезе от стаята, — няма да има петъчно суши за обяд?

— Предполагам, че няма да успееш и за киното след работа? — каза Шрея и се намръщи.

Бет въздъхна.

— Изглежда ще трябва да пропусна сушито, но ще направя всичко възможно за филма, ако успея да преработя изчисленията навреме. Ще се видим направо там или ще ви чакам в заведението след това.

Беше почти седем, когато Бет почука на вратата на Джак. Той все още пишеше нещо на бюрото си.

— Ами… здрасти — започна тя, внезапно смутена, че е сама с него толкова късно. — Нося ти преработения доклад за хъскитата. Изпратих ти копие и по мейла, но исках да ти донеса тези брошури на конкуренти, за да видя какво мислиш.

— Нека погледнем — усмихна се той и посочи към масата.

Тя се надяваше просто да остави брошурите и да изчезне колкото може по-бързо, за да успее да се вмъкне в салона точно след края на рекламите. Но в крайна сметка той наистина искаше да обсъди пакета в детайли. Бет отхвърли идеята да хване нещо от началото на филма и подреди брошурите на масата.

— Искаш ли кафе, докато ги преглеждаме?

Бет не беше пила нищо, откакто в два часа Фрея остави малинов шейк и един шоколад на бюрото й. Гърлото й беше пресъхнало.

— Да, благодаря.

Той наля две чаши кафе и й подаде едната.

— Намерих начин да увелича печалбата, без да променям качеството на пакета — съобщи тя, докато той разглеждаше една от конкурентните брошури. — Звъннах на доставчиците и смятам, че те ще са склонни да променят малко разходите си.

— Знаех, че ще се справиш — похвали я той и се усмихна насърчително.

— Двете с Фрея изчистихме и новата маркетингова стратегия — продължи тя, докато се ядосваше колко много очите му й напомнят за нощното небе. Блестят в тъмното, както би казала Фрея.

Бет се засмя, а Джак се смути.

— Извинявай, сетих се за нещо, което Фрея ми каза.

„Очите му наистина имат великолепен цвят“ — помисли си тя.

— Да, в крайна сметка се получи чисто нова стратегия за продажби — опита се да продължи Бет.

— Това е страхотно — възкликна Джак и дръпна една от брошурите към себе си. Беше изобразен ескимоски лагер и северното сияние, което озаряваше небето над шатрите. — Бет, знам, че те товаря прекалено много.

Тя почувства как стомахът й се свива.

— За това ме назначи.

— Вярно, но оценявам факта, че си готова да положиш и допълнителни усилия. Идеята за Лапландия е вдъхновяваща. Искаш ли шоколад? — попита той неочаквано.

— Ами… защо не?

Джак извади шоколад от чекмеджето на бюрото и й го подаде. Ароматът на черен шоколад и портокали погали сетивата й. Тя си отчупи парченце и го постави в устата си. Изпитваше и удовлетворение от това, че Джак не я отличава от другите по никакъв начин и би предложил подобно поощрение на всеки от тях, когато е необходимо.

Той посочи снимката на брошурата.

— Представи си да си там точно сега, сгушена в снега, да гледаш северното сияние.

Бет кимна.

— Да. Би било прекрасно. Видях го веднъж в Канада. Приличаше на флуоресцентна дъга, която заемаше цялото небе.

— И аз съм го виждал. Преди години, точно след като завърших, в Норвегия. Никога преди или след това не съм виждал нещо подобно. Мисля, че стоях и наблюдавах небето поне час и всяка част от мен беше като вцепенена, когато най-сетне успях да се откъсна.

— Когато видях сиянието за първи път, не можех да повярвам, че е реалност. Разбира се, знам, че причината за него са слънчеви частици, но изглеждаше — звучи глупаво — магически. Сякаш не принадлежеше на този свят.

— Помислих си, че е като призрачен водопад, проблясващ в небето — каза Джак тихо.

— Или огромен воал.

— Знаеш ли — продължи Джак, — наистина ти завиждам за позицията. Знам, че е много работа, но да имаш възможността да видиш всички тези места на живо е нещо, което наистина ми липсва. Аз вече не пътувам толкова много, колкото преди. Липсва ми усещането за непоносим студ, неудобствата, предизвикателствата, неприятните изненади…

— … жегата, отегчението, умората, въодушевлението, болките в краката и това, че трябва да се усмихваш и да пиеш по още едно от местната бира, дори когато предпочиташ да си удобно сгушен в леглото си — допълни Бет замечтано.

— Да си забравиш паспорта.

— Много синини…

Той направи гримаса.

— Това не ми липсва, но не бих отказал малко спане по влаковете или на земята…

Тя се засмя.

— Сгушен в палатка или около лагерния огън. Затоплен и спокоен, докато вятърът вие отвън и северното сияние озарява небето.

Той посегна за брошурата и ръката му докосна нейната. За секунди пръстите му погъделичкаха кожата на китката й, провокирайки тръпнещо очакване. После той припряно взе брошурата и стана.

— Добре. Това изчерпва въпроса. Благодаря, че остана до късно. Ще се видим в понеделник. Мога ли да задържа доклада за известно време?

— Да… разбира се.

Сърцето й препускаше и тя вече се чудеше дали си е въобразила докосването му.

— Хубави почивни дни! Ще се виждаш ли с Маркъс? — попита Джак. Застанал обратно до бюрото си, той прибираше документи в чантата с лаптопа.

Тя се изненада.

— Не, прибрах се вкъщи по-миналия уикенд, но той ще идва за концерта на Том.

— Може би най-сетне ще мога да се запозная с него.

— Да, най-вероятно ще можеш.

Бет събра останалите брошури, смутена и нетърпелива да излезе от кабинета му. Ако между тях бе имало момент на интимност, каза си тя, той със сигурност бе само във въображението й.

— Ако няма друго, ще изчезвам. Ако тръгна веднага, може да успея за филма, който исках да гледам с колегите.

Джак дори не я погледна.

— Разбира се. Тръгвай. Хубава вечер!

Пет минути по-късно тя беше на тротоара пред сградата и припряно пишеше съобщение на Фрея, молейки се да не си е изключила телефона.

— Хей, Бет!

Тя се обърна и видя Фрея и Шрея да излизат от кафенето до сградата. Фрея тъкмо допиваше последните глътки от кафето си.

— И защо вие двете не хрупате чипс в киносалона? — попита тя усмихната, когато приближиха.

— Взехме билети за следващата прожекция. Знаем колко много би искала да видиш как Юън Макгрегър съблича униформата си на голям екран и затова решихме да те изчакаме в кафето — обясни Шрея.

— И в този филми ли играе гол? — попита Бет, щастлива, че вече е в нормалния живот.

Фрея изхвърли празната си чаша в близкото кошче.

— През по-голямата част от филма, доколкото знам.

— Мили боже! — възкликна Бет през смях, като се насочиха към спирката на метрото. — Това е направо ужасно.

Четири етажа над тях Джак най-после успя да откъсне поглед от прозореца, през който наблюдаваше небето, след като Бет си тръгна. Грабна куфарчето си и се насочи към вратата. Беше резервирал маса в изискан ресторант и знаеше, че Камила ще побеснее, ако закъснее.

[1] Ден, в който служителите имат право да са с неофициално облекло. — Б.пр. ↑

Глава 12

— Значи най-накрая ще видя мистериозния Маркъс — подкачи я Фрея следващата седмица, докато си почиваха от някаква умопомрачително досадна статистика. — Настина ли ще го доведеш на концерта на Том в петък?

— Може би — отвърна Бет, докато наблюдаваше как Фрея закачва снимка на Джош Холоуей[1] на дъската си за съобщения.

— Само може би! — попита Фрея.

— Не се притеснявай. Ти със сигурност ще се запознаеш с него.

Бет беше размишляват дали да заведе Маркъс на служебното събитие, колкото и неформално да беше, но реши, че ще му се отрази добре да се запознае с приятелите й. Още повече, че не беше сигурна дали Джак ще ходи на концерта. Искрено се надяваше да не дойде.

— Приятелят ти изглежда много сладък на снимките — заяви Фрея.

— Много стилен. Не ти ли липсва… нощем?

— Той е много зает да управлява бизнеса си, а и аз пътувах доста напоследък, така че нямахме много възможности да бъдем заедно…

Фрея решително поклати глава.

— Колко жалко. Имаш това толкова уютно местенце само за себе си и е просто грехота да не го използваш като любовно гнездо. Шест месеца е много време без секс. Мисля, че бих се побъркала. Но все пак можеш да си наваксаш този уикенд.

— Ще трябва да почистя, предполагам — опита се да смени темата Бет. — Апартаментът е истинско бижу, но отсъствам толкова много, че направо се изненадвам как досега не са ме обрали. Когато се прибера, имам време едва колкото да изпера, да не говорим за почистване. Когато се върнах от Рига, открих бутилка мляко, която невъзмутимо ферментираше в хладилника, и някакво мъхесто сирене, което буквално пълзеше към вратата.

— Не го мисли — успокои я Фрея. — Сутринта чух по телевизията, че е полезно да си изградим имунитет срещу бактериите.

Бет усети как новата й пола се впива в талията й, когато се наведе да изчисти петно от монитора на компютъра. Чувстваше сухота в очите, която отдаде на липсата на сън и прекомерната работа с компютър.

— Не смея дори да се кача на кантара, с всичките боклуци, които ям, а и сигурно съм изпила повече от допустимото за цяла година количество алкохол в последните месеци тук. Много е весело с всичките барове и местенца наоколо, срещите с клиенти и доставчици до късните часове на деня, но е просто убийствено за фигурата ми.

Фрея седна на бюрото и отвори чантата си.

— Сърцето ми се къса за теб. Щеше ми се да мога да прехвърля и моите алкохолни разходи за сметка на компанията

— Скоро ще ти писне от това — сподели Бет, когато Фрея извади огледалце от чантата и нанесе гланц върху устните си. — Работата е тежка. Всъщност, може би ще трябва да ти покажа колко точно тежка може да бъде. Как ти се струва да опиташ?

— О, боже мой! Настина ли?

Бет се усмихна.

— Да. Миналата вечер Джак практически се съгласи ти да провериш трасето и пакета за Лапландия.

— Юуууууу-хууууу!

— Това е работа Фрея — отбеляза Бет през смях.

— Да, да! — отвърна Фрея. — Господи, Лапландия! Аз, ти и впряг хъскита в палатка.

— Ами, всъщност, може би без мен…

— О!

— Договорът ми е само за шест месеца, не помниш ли? Освен ако не успея да сместя пътуването, преди да приключа, няма да можем да отидем заедно. Трябва да е през зимата, а договорът ми е до есента.

— Не може ли да получиш продължение?

— Съмнявам се, а дори и да можех, трябва да се прибера у дома. Обещах на Маркъс, на татко и на Лу. Никога не съм гледала на назначението като постоянно. — Фрея изглеждаше така съкрушена, че Бет почувства буца да засяда в гърлото й. Като че в последно време все изоставяше някого. — Ще проверя дали не мога да отида, преди да приключа, или дали можеш да дойдеш с мен на друга дестинация. Обещавам.

— Предполагам, че Този, Комуто Трябва Да Служим, не е толкова лош, колкото си мислех, щом иска да отида на пробно пътуване каза Фрея, докато сипваше чаша вода на Брад Пот, офисния кактус. — Знам, че може да бъде доста груб, но теб никога не те навиква пред колегите и не се поддава на емоции. Всъщност, той почти не ти говори — имам предвид, дори не изпробва шегите си върху теб… Честно казано, мисля, че го плашиш.

— Наистина? — Бет се засмя вяло. — Просто знае, че няма да съм тук задълго, това е. А и съм чувала някои от шегите му на срещите. Те са толкова смешни, колкото и вицовете във вечерното шоу в петък.

— Да, но водещият никога не е бил толкова сладък — възрази Фрея. — Джак може и да е гадняр понякога, но има стегнато дупе.

— Не съм забелязала.

— Все пак мисля, че изпитва страхопочитание към теб. Винаги говори толкова учтиво, сякаш се страхува да не те засегне. — Фрея се загледа в кактуса и рязко смени темата. — Мислиш ли, че това растение има фалическа форма? Лично аз смятам, че е покварено.

— Малко е… странно. Кактусите придобиват необичайни форми понякога. — Бет се молеше Фрея да се заеме с някаква работа или да смени темата. Не искаше да мисли за фалически неща точно сега. Имаше мейл от Джак.

Но Фрея имаше други идеи.

— Обаче, знаеш ли, че ми харесва, когато шефът ме хока — продължи темата тя, като внимателно обърна саксията на Брад към светлината.

— Ти се шегуваш — засмя се Бет.

— Не. Не казвай на никого, но понякога много се вълнувам, когато Джак ми напомни да прикача данните за продажбите. Знам, че той е доста стар…

— Следващия месец ще навърши тридесет и пет. Чух го да казва на Том, че напредва бавно — допълни тя припряно. — Така че, както ти каза, той си е направо древен.

— Е… не бих казала древен, не точно, но по-възрастните мъже могат да бъдат наистина секси, не мислиш ли? Погледни Даниел Крейг — размечта се Фрея. — А и Джак не е толкова лош. Знаеш ли, веднъж ме помоли да отида в кабинета му и да обясня защо не съм направила нещо. И когато го видях да си седи на бюрото напълно сериозен, изведнъж изпитах внезапния импулс да…

— Внимавай, Брад!

Твърде късно. Кактусът се беше плъзнал от ръба на шкафа и вече бе размазан на пода. Пръст и счупен порцелан покриваха килима

— Горкият Брад! — възкликна Фрея и се спусна да събира парчетата. — Целият се е отпуснал.

— Ще го взема у дома и ще опитам да го пресадя — успокои я Бет и се наведе да помогне с почистването. — Сигурна съм, че леля Джил няма да има против да заема една от саксиите й.

Когато мирът и редът бяха успешно възстановени, тя се върна към компютъра си, където намери мейл — толкова студен и кратък, колкото лятото в Англия.

От: Джак Торнфийлд

До: Елизабет Алън

Тема: Доклад — СПЕШНО!

Може ли да подготвиш отчетите за провансалското планинско колоездене за срещата в петък в 10 часа?

Джак

П.П. Искам копие на бюрото си до края на предния работен ден. Благодаря.

„Значи още една късна вечер в офиса“ — помисли си Бет с кисела усмивка. Но все пак беше точно това, което тя искаше — стриктно професионално отношение от страна на Джак. Правилата бяха ясни от деня, в който прие работата.

— Мислиш ли, че този кактус ме мразеше? — попита Фрея, докато вадеше бодлички от ръцете си, а Бет „смилаше“ мейла. Джак избра точно този момент, за да отвори вратата, без да почука.

— Мамка му! — писна Фрея, пусна пинсетите в шкафа и се престори, че търси кламер.

— Здравейте! — каза Джак.

Бет чу странен звук от бюрото на Фрея. Джак се смръщи недоумяващо, но погледна към Бет.

— Бет, може ли да дойдеш в кабинета ми, моля?

— Веднага ли? Тъкмо исках да се обадя на едни от доставчиците ни в Тоскана, преди да затворят.

— След десет минути влизам в среща с борда на директорите. Ако сега не можеш, може и по-късно. Например след шест?

— Разбира се. Няма проблем.

— Благодаря, оценявам го — отвърна той и зяпна Фрея, която издаваше странни звуци в носната си кърпичка.

Бет вдигна телефона Джак се забави на вратата за момент и с много сериозен тон каза:

— Това звучи като много лоша настинка, Фрея. Мисля, че трябва да отидеш на лекар.

— Не смей да казваш каквото и да било — заплаши Бет, когато Джак се отдалечи, а Фрея избухна в невъздържан смях. — И преди да попиташ, не се чувствам развълнувана от това, че той ми нарежда какво да правя.

Малко по-късно вечерта, докато се приближаваше към кабинета му, Бет с изненада откри, че трепери цялата от глава до пети.

— Благодаря, че ми отдели време — посрещна я той и затвори вратата. — Знам, че си заета, но искам да обсъдим някои идеи.

— Няма проблем.

— Ела и погледни това.

Той посочи папка на масата близо до прозореца.

— Имам я от няколко седмици — започна той, когато седнаха. — От известно време съм „ухажван“ от много ентусиазиран снабдител и искам мнението ти дали да го приемем като потенциално голямо допълнение към нашето портфолио.

Бет се почувства истински поласкана, че той иска мнението й.

— Звучи вълнуващо…

— Хммм. Това е съвсем нова дестинация за „Биг Аутдоорс“. Извиках те, защото това е в твоята сфера. Всъщност, може и да си изпробвала пакета лично… — той замълча. Изглеждаше напрегнат.

Тя се усмихна окуражаващо.

— Не е гмуркане в пещери, нали? Или изследване на понори[2]? Защото досега точно това не съм изпробвала.

— Не, никакви понори. Нищо подобно. Става въпрос за туроператор, който специализира в почивки за малки групи — къмпинг, кануинг, катерене, скални маршрути — такива неща.

— Скални маршрути? Това е уникално. И кануинг — прекрасна възможност за многочленни семейства.

— Да, знам.

Малка лампичка замига предупредително в съзнанието й.

— Каза, че това е европейска дестинация. Би трябвало да е, ако искаш моето мнение — продължи тя, чувствайки как все повече се напряга. — Звучи като прекрасно предложение. А и би могло да предизвика голям интерес, но, знаеш ли, ти не каза къде всъщност се намира компанията.

— Не съм ли? — учуди се Джак, докато прелистваше документите.

— Не, не си — отговори тя твърдо, решена да го накара да я погледне.

Най-накрая очите му срещнаха нейните.

— Южна Корсика.

Отне й минута преди да осъзнае, че е зяпнала от изумление. Мълчанието ги обгръщаше като защитна капсула, когато тя най-сетне успя да проговори.

— Корсика?

Той се покашля.

— Да. Компанията се казва „Лоренцели Туре“. Оказа се, че познавам собственика — Оливър Лоренцели, от преди години. Той ми се обади преди няколко седмици, за да каже, че компанията му се разширява. Не че бих позволил на приятелството ни да ми повлияе, не и за сметка на професионализма ми, разбира се.

— Не, разбира се, че не.

— Естествено той смята, че новите им маршрути и дестинации ще стоят прекрасно в нашето портфолио и поне на пръв поглед изглежда отговарят на всички условия, но нямаше как да съм напълно обективен в това отношение. Наистина сме добри приятели, а Оливър е известен с ентусиазма си.

— Разбира се…

Той продължи припряно, сякаш се стремеше да изрече всичко възможно най-бързо.

— Те имат професионален подход. С плажовете, планините и дейностите, които предлагат, би трябвало да са прекрасно допълнение към нашето портфолио — доста примамливо предложение. Това ще е възможност за големи печалби, ако стане, и добавено към твоите идеи и тези на другите мениджъри, смятам, че скоро ще върнем „Биг Аутдоорс“ на заслуженото му място на пазара. Бет, всичко наред ли е? — попита той, когато тя не отговори.

— Да. Да, разбира се. Ако ми дадеш детайлите, ще направя маршрут и ще помоля Фрея да проучи логистиката и разходите.

— Чудесно. Добра идея.

— Това ли е всичко засега? — попита тя, по-изкушена от открехнатата врата на офиса му от когато и да било.

— Да, благодаря. Информирай ме, когато приключиш с проучването.

В коридора Бет си пое дълбоко въздух. Мислеше си, че е подредила живота си. Даваше шанс на връзката си с Маркъс. Успяваше в работата. Сега единственото, което знаеше, бе, че се връща отново в началото и независимо колко упорито отричаше, се чувстваше силно наранена от това, което Джак й беше причинил в Корсика. Никакви професионални отношения не биха могли да променят това някога.

[1] Американски актьор, известен с ролята си на Сойер в сериала „Изгубени“. — Б.пр. ↑

[2] Вертикално карстово образувание на земната повърхност, в което обикновено биват поглъщани постоянно течащи реки или временно събиращи се порои. — Б.пр. ↑

Глава 13

В края на седмицата Бет се прибираше с пликове готова храна от близкия ресторант. Цялата седмица работи до късно, планирайки пътуването до Корсика в допълнение към ежедневните си задължения. Сега трябваше да се подготви и за посещението на Маркъс.

Позволи си десет минути мързел, преди да се надигне от дивана и да се заеме с почистването, преди Маркъс да е пристигнал. Не смяташе, че е честно да го кара да живее в кочина, особено, при положение че неговият апартамент винаги беше педантично спретнат.

Празни кутии от храна препълваха мивката, последица от вечерта с Том, Фрея, Шрея и другите колеги. Половин кутия мляко плесенясваше на вратата на хладилника и Бет го изсипа в тоалетната. След като събра и изхвърли опаковките, тя потопи мръсните чинии в топла сапунена вода и претърси шкафа с бельото за чисти чаршафи. Изчисли, че има време точно колкото да се изкъпе и преоблече в прилепналите дънки и искрящата блуза, преди Маркъс да пристигне. Тъкмо си слагаше гланц за устни, когато той звънна на вратата.

— Добре ли пътува? — попита Бет, целуна го и го покани в апартамента. За нейно голямо облекчение той беше с дънки и блуза вместо обичайните риза и вратовръзка.

— Не съвсем — отвърна той, като огледа стаята критично. — Пълзях през по-голямата част от времето и в един момент идиотът пред мен се престрои в съвсем друга лента. Ако знаех, можех да си спестя поне половин час тътрене.

— Колко ужасно — опита се да го успокои тя, докато той се настаняваше на дивана. — Но сега си тук.

Маркъс извади чифт бикини зад една от възглавничките и повдигна вежди.

Тя припряно дръпна бельото си.

— Съжалявам, изоставам с прането. Искаш ли бира?

— Каква имаш? — попита той, взирайки се в тавана.

— „Кобра“, „Стела“, „Бекс“…

Той смръщи чело.

— Някакъв шанс за качествено червено вино?

— Купих бутилка сира, за всеки случай…

Той въздъхна.

— Става.

Докато тя отваряше бутилката и наливаше вино в две чаши, той се приближи до нея и започна да я целува по шията.

— Бет… — прошепна той.

— Хммм…

— Знаеш ли, че ухаеш възбуждащо?

По-късно двамата си пробиваха път през навалицата в заведението, насочили се към задното помещение, където групата на Том — „Блускай“, вече свиреше. Въздухът миришеше на чили кон карне и бира, а приятелите на Том всъщност не бяха чак толкова лоши, помисли си тя.

Фрея танцуваше в такт с една от песните.

— Аз ще я взема — произнесе беззвучно Бет, като взе празната чаша от ръцете на приятелката си. — Маркъс, искаш ли халба бира?

— Благодаря, но няма нужда. Не и при тези цени.

— Това е едно от най-евтините места в района. — Включи се Фрея услужливо. — Цените са почти двойни в Уест Енд.

Маркъс направи гримаса.

— Пладнешки обир.

— Малко е множко, сравнено с вкъщи. Но е само за тази вечер и Фрея е права, това е едно от най-евтините места.

— Ще изпия една малка, тогава — съгласи се той и й подаде няколко банкноти.

Бет се насочи към бара, оставяйки Фрея да го разпитва за бързите коли. Отне й известно време да стигне до бара и още толкова, докато барманът я забележи. В крайна сметка тя се намести между драма мъже с размерите на професионални ръгбисти и извика поръчката си.

— Малка халба наливно, водка с „Ред Бул“ и „Секс на плажа“ — провикна се тя за трети път, точно когато групата изсвири последния акорд и музиката замлъкна

— Извинявай, мила, може ли малко по-високо? — попита барманът ухилен, а ръгбистите избухнаха в смях. — Малко недочувам.

— Много забавно — засмя се тя. — Само питиетата, моля — комедиантите излизат по-късно.

Тя се гмурна обратно в тълпата, опитвайки да не разлее напитките. На сцената „Блускай“ приемаха почерпка с по халба бира от две писукащи момичета. Фрея й ръкомахаше въодушевено през помещението.

Бет почти беше стигнала до нея, когато видя Джак.

Той си проправяше път през тълпата и не беше сам. Жената до него беше висока, руса и зашеметяваща. Дори крайно неприятното изражение на лицето й не можеше да намали красотата й. Джак беше поставил ръка на гърба й и я водеше към бара, поздравявайки по пътя хората от офиса. Бет разля алкохола, а сърцето й се сви. Поспря се, изправи рамене и продължи напред, напомняйки си, че Джак има пълното право да доведе, когото и да било, където си поиска. Все пак тя беше тук с Маркъс. И двамата бяха продължили напред и това трябваше да е хубаво.

Тя подаде на Фрея питието й и се опита да не поглежда към Джак.

— Къде отиде Маркъс? Не искам да го изоставям.

— Ей там е. Представих го на Дейв Стърлинг — обясни Фрея.

Бет забеляза русата глава на Маркъс до компютърния специалист на „Биг Аутдоорс“. Знаеше, че Дейв сглобява модели на коли и предположи, че двамата с Маркъс се чувстват добре заедно.

— Благодаря, Фрея. Бях се притеснила, че ще му е скучно.

— О!

— Какво има?

— Шефът е довел някого — просъска Фрея, видимо неспособна да сдържи учудването си.

— Така ли?

— Можеш да ги запознаеш с Маркъс. С удоволствие бих разбрала коя е — обещава да е интересно. — Фрея посочи чашата й. — Да не би да е спукана? — попита невинно.

Бет забеляза, че е изпила почти половината от водката си.

— Предполагам, че просто съм жадна — засмя се небрежно.

— Забелязвам. Сигурна ли си, че не искаш кола или нещо безалкохолно?

— Не. Няма проблем, просто няма да пия нищо повече.

— Мисля, че май идват насам. Що за прищявка да доведе жена. Как мислиш, дали е добра в леглото — продължи Фрея през смях. — Чудя се дали й изпраща бележки да изключи лампата, за да пести енергия.

Беше вярно. Джак беше известен със склонността си да участва в инициативи за спестяване на енергия и наскоро беше изпратил дълъг доклад с подробно описание на начините, по които компанията можеше да стане по-екологична и да спести пари. Но в спалнята? Там не пестеше нищо и Бет много добре знаеше това. И сега той беше тук, а русокоската стоеше студено и надменно до него. Бет си помисли, че тя не изглежда особено щастлива, но Джак беше искрено широко усмихнат.

— Харесва ли ти музиката? — попита бодро той.

— Супер е — отвърна Бет, усмихната до уши.

— Жестоко е — изчурулика Фрея въодушевено. — Няма ли да ни представиш на гаджето си?

— Дами, това е Камила Рийд. Тя работи за списание „Воаяж“.

Бет подаде ръка и внезапно се сети, че ноктите й не бяха в най-доброто състояние. Боулингът от предната вечер беше допринесъл за това.

— Това са Бет Алън, консултант, отговаря за развитието на европейския сектор, и Фрея Скот, нейната асистентка — представи ги Джак.

Камила се поколеба за момент, преди вяло да стисне ръката на Бет.

За момент Бет се зачуди дали не бе я виждаш в някое от списанията на Луиза. Тя беше толкова слаба и така прекрасно поддържана, че можеше да е модел. Беше дори по-стройна от Луиза, въпреки че сигурно бе с поне десет години по-възрастна.

— Радвам се да се запознаем — каза Камила отегчено.

Бет беше решена да бъде учтива и любезна.

— Значи работите за „Воаяж“, така ли? Сигурно е много вълнуващо?

— Така е — провлачи Камила.

— Може да напишете статия за някои от нашите маршрути — обади се Фрея. — Тъкмо добавихме пътешествие с кучешки впряг към портфолиото си.

Камила повдигна учудено една от перфектно оформените си вежди и Бет си напомни да отиде и да почисти своите при първа възможност.

— Кучешки впряг? Колко ексцентрично — коментира тя и отстрани въображаема прашинка от бляскавата си минирокля.

— С истински хъскита и автентични шатри — допълни Фрея, набрала скорост. — Дори може да опитате еленско месо.

Камила направи гримаса.

— Колко противно.

Бет можеше да се закълне, че Джак е стегнал ръката си около кръста на Камила. Той се усмихна на Фрея:

— Читателите на „Воаяж“ са висока класа. Вероятно шатрите и кучешките впрягове не са точно по техния вкус.

— Може и да ме убедите да направя изключение — обади се Камила неочаквано. — Всъщност Джак вече ми отправи отворена покана да се възползвам от някой от пакетите ви. Просто изчаквам да видя дали ще мога да го вместя в графика си. Чели ли сте „Воаяж“?

— Да не е онова, в което имаше безплатен ваучер за бразилска кола маска? — поинтересува се Фрея.

— Клиентите ни обичат да са добре поддържани, но обикновено имат свои лични козметици, които да се грижат за… тези неща — отвърна Камила. — Ние пишем единствено за бразилските спа курорти. Въпреки че отразихме и посещението на Жизел в няколко екологични вилички в Гренада.

— Коя е Жизел? — попита Фрея невинно. — Не е ли онова русо момиче в „Биг Брадър“?

— Мисля, че имаш предвид Шантел — коригира я Камила студено. — Тя няма нищо общо с нас.

— Какво ли знам аз? — засмя се Фрея. — Но мисля, че е сладка.

С периферното си зрение Бет успя да забележи как Маркъс си проправя път към тях.

— Ооо — възкликна Фрея. — Маркъс се връща. Изчезвам до тоалетната, преди групата да започне отново. До след малко.

Джак повдигна една вежда.

— Твоят Маркъс?

— Да, аз съм — потвърди Маркъс и подаде ръка за поздрав.

— Слушал съм много за теб от Бет — каза Джак, докато се ръкуваха.

— Това е Джак Торнфийлд, шефът ми — включи се Бет, чувствайки как Маркъс я прегръща — А това е Камила Рийд.

— Половинката ви?

— Колко старомодно определение — изкикоти се Камила.

— Е, Маркъс, за уикенда ли си тук? — попита Джак, докато Бет тихичко се молеше групата да започне да свири.

— Да. Пристигнах тази вечер. Честно казано, не знам как издържате. Проклетият трафик е ужасен, а и трябваше да оставя поршето пред блока на Бет.

— Имаш порше?

— Модел 2007-а, всъщност — уточни Маркъс гордо. — 911 Тарга 4. Бет го обожава, нали скъпа? — попита я той.

— Прекрасна кола е.

— Така е. Не знам дали още ще бъде отвън, когато се приберем. Кварталът на Бет не ми изглежда особено безопасен.

— Така ли? Къде живееш? — попита Камила.

— В Кемдън Таун — отвърна Бет.

Камила стисна устни ужасено.

— О, милата.

— Поршето е чудесно возило — смени темата Джак. — Сигурен съм, че всичко ще бъде наред, ако има и последен модел аларма.

— Има най-добрата — похвали се Маркъс. — Но съседите ме притесняват.

Джак кимна.

— Лондон може да бъде много стряскащ, ако не си свикнал с него.

— Не е чак толкова зле, наистина — възрази Бет.

Маркъс изсумтя.

— Като изключим замърсяването, допълнителните пътни такси, цените на имотите, обирите…

— Това е цената, която плащаме, за да живеем в един от най-космополитните градове в света — заяви Джак.

— Така или иначе едва ли ще спим много тази вечер — обърна се Маркъс към Джак. — Вероятно половината нощ ще проверяваме дали колата е долу. За щастие прозорецът на спалнята гледа точно към улицата, а аз успях да паркирам под една от уличните лампи.

— Разумно решение — каза Джак спокойно. — Както каза, никога не знаеш какво може да се случи, докато сте сгушени заедно в леглото.

— Джак, един от музикантите ти маха — прекъсна ги Камила, вече видимо отегчена от разговора. Бет едва се въздържа да не въздъхне от облекчение, когато Фрея се върна при тях.

— Това е Том. По-добре да отидем и да го поздравим за изпълнението му на китарата — предложи Джак. — Довиждане, дами и Маркъс. Приятно прекарване.

— Ще бъде — съгласи се Фрея и шумно изсърба последните капки от коктейла си. Бет наблюдаваше как Камила следва Джак към сцената, положила прилежно ръка върху широките му рамене.

Когато вече не можеха да ги чуят, Маркъс й се усмихна широко.

— Знаеш ли, мисля, че този път ще поръчам цяла халба. Този Дейвид е много свестен, между другото. Иска мнението ми за това как да направи някои от моделите по-автентични и ако нямаш против да изчезна за малко, ще отида да си поговорим. Но преди това ще взема по едно. Какво пиеш?

— „Камикадзе“ — отвърна Бет, търсейки забрава.

Фрея се изкиска, когато бандата се върна на сцената.

— Предвиждам размирици.

— Добре, щом трябва — извика Бет, застанала на пръсти, за да достигне ухото на Маркъс. — Искам „Убийствен оргазъм“.

В края на концерта Бет и Фрея бяха на опашката за тоалетна, когато към тях в началото на колоната от чакащи се присъедини Камила.

— О, нима всички чакате? — учуди се тя, когато от края на опашката се понесе мърморене.

Очите на Фрея се разшириха.

— Ами…

Камила потрепери.

— Сигурна съм, че ще го преживеят. Никога не бих си и помислила да използвам тоалетната в място като това, освен ако не съм отчаяна.

— Няма проблем. Това е един от хубавите пъбове в района — каза Бет.

— Не бих предположила. Не посещавам често такива заведения, ако не се налага. — Тя погледна Бет с искрящи очи. — Но Джак настоя толкова много да се появим пред колегите му, че нямах сърце да откажа. Той е толкова мил с подчинените си. Трябва да сте много щастливи, че е ваш шеф.

— Привилегировани — промърмори Бет.

Очите на Камила се разшириха от изумление, когато влязоха в тоалетната.

— О, боже, мой! Това е отвратително. Тук е абсолютно противно!

— Знам, че е доста примитивно, но защо не минеш първа и да се приключи с това? — предложи Бет, готова почти да я съжали.

Камила потрепери, но мина напред и ритна вратата с крак.

— Майко мила — прошепна Фрея, когато вратата на кабинката се затвори с трясък. — В тази няма тоалетна чиния и мисля, че на вратата имаше написано нещо доста вулгарно.

Джак стоеше на бара, решил, че ще почерпи групата по едно, докато Камила „си напудри носа“. Обърна се и видя Маркъс зад себе си, ухилен широко. Прецени, че е с цели пет сантиметра по-висок от него. Беше симпатичен и много рус и Джак неочаквано си спомни за младия Питър Шмайхел[1] в дните му на най-голяма слава.

— Да ти взема ли нещо за пиене? — попита любезно.

— Не, нека аз да почерпя — отвърна Маркъс. — Госпожата те изостави, а?

— Отиде до „дамската стая“ — отвърна Джак.

— Моята също — направи гримаса Маркъс.

— Откога сте заедно с Бет? — попита Джак небрежно и се облегна на бара, сякаш беше редовен посетител.

— От години — отвърна Маркъс. — Бяхме съученици.

Джак кимна, като се надяваше да изглежда небрежно и разбиращо.

— Значи сте влюбени още от деца?

— Не бих казал точно това. Започнахме да излизаме чак след инцидента с баща й, но честно казано — продължи той тихо, сякаш Бет можеше да се появи всеки момент, — тя си падаше по мен още в училище. Всъщност, ако не си беше наумила да обикаля света, щяхме да сме заедно от много отдавна.

— Ясно… значи нещата между вас са много сериозни, така ли? — поинтересува се Джак.

— Да. Надявам се да стане официално всеки момент. Сега бизнесът ми върви наистина добре, имам хубава къща с пет спални и всичко необходимо, и смятам, че е крайно време да се задомя и да я превърна в почтена съпруга. — Замълча и отпи от бирата си. — Веднага щом се отърси от цялата тази лондонска глупост, разбира се — не че нещо от това беше необходимо.

— Мислех, че иска парите, за да изпрати сестра си в училище по актьорско майсторство.

— Аз, естествено, можех да им помогна — каза той и поклати глава. — Но тя не искаше и да чуе. Бет е мило момиче, но е заблудена. Има добри намерения, но е твърдоглава. Трябва да си внимателен с нея, но мисля, че съм й хванал цаката.

— Сигурен съм — отвърна Джак през зъби, неспособен да повярва на чутото. Отчаяно искаше да защити Бет, но не знаеше колко далеч би посмял да стигне като неин шеф. — Но, знаеш ли, тази работа означава за нея повече от самите пари. Тя се справя прекрасно с развитието на европейския ни сектор. Имам нужда от нея — компанията има нужда от нея, това е. Тя е много отдаден и талантлив продуктов мениджър.

Маркъс изсумтя пренебрежително.

— Хмм. Ами, сигурен съм, че тя е много полезна за теб, но това е просто временно увлечение — каза той и пренебрежително махна с чаша към тълпата в заведението и, както Джак предположи, целия лондонски живот на Бет. — Знам, че си неин шеф, приятел и се притесняваш как ще се справиш без нея, но, с цялото ми уважение, след месец и нещо тя ще се върне там, където й е мястото.

— И къде е това? — попита Джак, побеснял до полуда. — С цялото ми уважение.

Маркъс го изгледа недоверчиво.

— У дома с мен. Къде другаде би искала да бъде?

Джак вдигна чашата си и се усмихна на Маркъс.

— Сигурен съм, че си прав. Радвам се, че се запознахме. — Приключи той разговора, като видя как Камила му маха припряно от вратата на заведението.

— Аз също, приятел. Звънни, ако някога ти потрябва добро возило. Мога да ти уредя много добра сделка за БМВ седма серия.

— Благодаря.

След минута Бет се присъедини към Маркъс и го целуна по бузата.

— С Джак ли разговаряхте? — попита тя.

— Да. Изглежда свестен. Има странни възгледи за жените, но предполагам, че няма да се наложи да го търпиш още дълго.

Бет забеляза Джак на вратата — намяташе якето си върху раменете на Камила. Тя погали Маркъс по ръката и му се усмихна.

— Да се прибираме ли?

[1] Датски професионален футболист, избран за „Най-добър вратар в света“ за 1992 и 1993 година. — Б.пр. ↑

Глава 14

Влакът намали с приближаването на гара Кендъл. Беше петък и Бет се прибираше у дома. Обратно на запад тя едва различаваше назъбените планински очертания по индиговото небе. Пред нея се откриваше много по-различна панорама от тази, която наблюдаваше всеки ден от прозорците на своя офис. Без дори да осъзнае, тя бе успяла да се привърже и към двете. Бетон и стъкло, плуващи в лятна мараня, й бяха вече толкова познати, колкото и склоновете, обвити в мъгла.

Бет знаеше, че Маркъс не би одобрил подобни мисли. Уикендът им в Лондон не беше страхотен, меко казано. Бяха на пазар, качиха се на Окото на Лондон. Той се възхити от инженерната мисъл и се оплака от опашките, но тя не можеше да го вини, че се чувства не на място, или да очаква от него да покаже нещо повече от търпимост спрямо градския й начин на живот.

Сега й оставаше само да се прекачи на местния влак за Уиндърмиър, да вземе автобус до селото и щеше да си бъде вкъщи — помисли си Бет с облекчение. Дори мисълта за Джак и Камила и тяхната… интимност не можеш да помрачи удоволствието й от срещата със семейството.

— Билетите, моля. — Кондукторката се усмихваше мило. — Мога ли да видя билета ти, скъпа? — попита жената, докато перфорираше билета на друг пътник.

Ровичкайки из чантата си, тя намери билета и го подаде.

— Съжалявам, бях се замислила.

— Тежка седмица? — прояви съчувствие жената.

— Сложна.

— Почти си у дома. След пет минути сме в Кендъл.

Жената продължи обиколката на вагона, който сега беше почти празен, с изключение на бизнесмен, който прибираше лаптопа си, и момиче с коса на расти, което вече беше застанало на вратата заедно с планинския си бегач.

Бет се обърна към прозореца. Беше си доста тежка седмица, в добавка с гостуването на Маркъс. Подготовката на пътуването до Корсика й отнемаше много време и енергия. Бе направила кратко проучване на съществуващите клиенти и заниманията, които биха им допаднали. Фрея беше на курс през по-голямата част от седмицата и Бет се чудеше дали би успяла с такъв голям проект в допълнение към обичайната си заетост. Ами ако разочароваше компанията? Стисна зъби. Не, тя трябваше да изготви проекта. Беше решена да докаже, че може да се справи. На себе си и на Джак.

Гласът на машиниста отекна във вагона, за да съобщи на пътниците, че са пристигнали в Кендъл, че не трябва да забравят вещите си и пред тях са цели два чудесни почивни дни. Бет искаше да добави нещо от себе си: „А за момичето в средния вагон — разведри се и започни да живееш. Има хора, които са много по-зле от теб. И спри да мислиш за шефа си“.

След като изтегли чантата си от отделението за багаж, Бет застана пред изхода и се опита да не се блъсне в бизнесмена. Вратите се отвориха с шумолене и тя беше там — на поредната гара, в очакване на поредния влак. Имаше да убие половин час преди да пристигне влакът за Уиндърмиър.

Докато разглеждаше опустелия перон, Бет почувства студения вечерен въздух по лицето си. Асфалтът тук не излъчваше топлина и температурата беше с няколко градуса по-ниска от тази в Лондон.

Когато Бет най-сетне пристигна в Уиндърмиър, уличното осветление бе включено, а павилионът на гарата отдавна затворен. Изкушаваше се да извика такси, но не можеше да оправдае разхода, затова се затътри към автобусната спирка с надеждата, че няма да чака дълго. Опиваше се да разшифрова разписанието, което беше подвеждащо, защото бе украсено с циничен надпис: „Баз чука шофьори!“.

— Бет!

На спирката Онър, облечена в пола до глезените, стоеше до колата си.

— Насам! — повика я тя.

— Здрасти, Онър! Какво те води насам по това време на нощта? Тайна мисия за мини хотдог?

Онър се засмя от сърце, а обиците й зазвъняха от потрепването.

— Не, на хуманитарна мисия да прибера изтощен пътник.

— Татко ли те помоли да наминеш?

Онър целуна Бет по бузата и грабна чантата й, а ъгълчетата на очите й се набръчкаха от широката усмивка.

— Не, сама предложих. Тъкмо хапвахме с него и Луиза, когато ти се обади.

Бет се зачуди дали Онър не изхранваше семейството, когато нея я нямаше. Изглежда тя прекарваше доста време в магазина в последно време, поне според Луиза. Бет я беше видяла за малко при последното си прибиране вкъщи, а и често вдигаше телефона, когато се обаждаше у дома. Веднъж Онър бе отговорила дори на мобилния на баща й.

— Не ти е било на път — каза тя усмихната.

— Не съвсем. — Онър посочи към купчина кутии на задната седалка. — Трябваше да прибера няколко чаши и малко чинии от едно парти. С един куршум — два заека, ако ме разбираш. Не че ти си заек или трябва да те убивам. — Тя се намръщи на вялата усмивка на Бет. — Влизай, съкровище!

Бет последва Онър към колата, като не спираше да се чуди как доставя храна за стотици планинари, колоездачи и туристи в толкова много опаковки. Багажникът беше пълен с еднократни чинии и чаши.

— Нещо против да пътуваш с чантата в скута си?

— Няма проблем.

— Как е в Лондон? — усмихна се Онър.

— Апартаментът на Джил е прекрасен. Работата ми изисква много пътуване, но трябва да призная, че да видя всички тези нови места е в пъти по-хубаво от това да си стоя в офиса.

Онър кимна.

— Джил винаги бе добра към майка ти. И се радвам да чуя, че всичко е така прекрасно. Сигурна ли си, че ще искаш да се върнеш у дома, когато договорът ти изтече?

— Сигурна съм.

— Толкова ли са страшни хората в „Биг Аутдоорс“? — засмя се Онър.

— Не всички — отвърна Бет през смях. — Например Фрея, моята асистентка, е абсолютна скица. Просто трябва да се запознаеш с нея. Том и Шрея също са готини — и двамата са продуктови мениджъри. Том свири в група, наречена „Блускай“, която е доста добра, всъщност. А Дейв Стърлинг, компютърният специалист, е много откачен, но и безумно забавен… имаме си и Брад Пот.

Онър изглеждаше напълно объркана.

— Брад Пот?

— Нашият кактус. По-добре не питай.

Онър се изкиска, докато ванът се отдели от спирката. Почти се бяха прибрали, преди Бет да събере куража да попита това, което занимаваше другата половина от съзнанието й на път за вкъщи.

— Маркъс минавал ли е през магазина, откакто се върна от Лондон? — попита тя.

— Не съм го срещала, но предполагам, че да.

— Знаеш ли какво е искал?

— Очевидно не е останал дълго, щом е разбрал, че не си там.

Онър звучеше развеселена.

— Кажи ми да си гледам работата, но можеше да попаднеш и на по-лош от Маркъс.

Бет стисна здраво чантата си, докато взимаха остър завой край езерото. Каменната стена имаше душа и много приличаше на дете с паднал преден зъб.

— Ако това е мъжът, когото искаш, не бих го карала да чака твърде дълго, не че ми влиза в работата — добави Онър, като ускори по правата отсечка. Ако той е мъжът…

— Наистина харесвам Маркъс — отвърна Бет, чувствайки се странно. Тя знаеше, че Онър задава въпросите, на които самата тя трябваше да си отговори. Маркъс не беше й задал въпроса миналия уикенд, но тя знаеше, че скоро ще го направи. Отговорът застина в гърлото й. Нямаше отговор за Онър или Маркъс. Все още не…

— Добре, виждам, че трябва да си гледам работата — каза Онър, преди тактично да премине към следваща клюка от селото.

На половината път до дома те спряха да приберат депозит за тържество в кметството. Сама в колата, Бет се замисли отново за цветята на масата, чистите прозорци и добре заредения хладилник, пълен с ястия, завити във фолио. Онър беше станала важна част от живота на семейството й, докато нея я нямаше. Тя и майка й се познаваха от ученическите си години и Бет не можеше да си спомни да са прекарвали някакво време разделени. Двете с Луиза винаги я бяха възприемали като леля, въпреки че Онър би вдигнала ръце от ужас пред мисълта да бъде наричана леля.

— Добре. — Прекъсна мислите й Онър и седна обратно зад волана, размахала чек в едната ръка — Сега няма да се налага да изпращам тълпата в благотворителната кухня. — Тя запали двигателя и ванът потегли.

Малко по-късно стигнаха до „Горящи колела“ и Онър ускори ход, оставяйки злокобен черен облак от изгорели газове.

Точно сега каменната къща, построена още преди велосипедите да са били измислени, изглеждаше привлекателна колкото най-пищния дворец. Докато Бет вървеше по пътеката, ароматът на риба с пържени картофки долетя от отворения прозорец. После се отвори вратата и тя видя баща си — подпрян на бастун и широко усмихнат. Добре — помисли си тя, докато го целуваше по бузата, преди да прегърне въодушевената Луиза — това е голямо подобрение.

Маркъс се появи в събота сутринта Тя беше в банята — покрита с крем депилатоар, почистваше краката си. Пристигането му бе предизвестено първо от писъка на спирачки пред магазина, а после и от Луиза, която викна многозначително по стълбите.

— Бе-ет!

Тя застина. По дяволите! Беше само по бикини.

— Горе съм, Лу!

— Някой те търсииии! — провикна се Луиза.

— Слизам след няколко минути — извика Бет през затворената врата.

След като премахна крема и припряно изплакна краката си, банята миришеше като химически завод и навсякъде имаше лепкави следи. Баща й със сигурност щеше да се ядоса, но тя не искаше да кара Маркъс да я чака. Навлече къси панталонки и стара тениска и препусна по стълбите, за да намери Маркъс в малката всекидневна, застанал със скръстени ръце.

— Съжалявам, почиствах си краката — извини се тя и се наведе да го целуне. — Не се доближавай много, ако не искаш да се зашеметиш от изпаренията

Маркъс сбърчи нос и леко отстъпи назад.

— Искаш ли питие? Бира? Кафе?

— Шофирам, а и без друго не мога да остана много. Трябва да се срещна с един човек за едно бентли. Дойдох да те попитам по кое време да те взема довечера.

Бет почувства как сърцето й пропуска удар.

— Не съм сигурна. Виж, наистина трябва да се видя с татко и Луиза.

— Надявах се, че ще прекараме нощта заедно — намръщи се той.

— Ами, мога да намина за вечеря и после да се прибера. Или може да отидем до пъба тук, в селото — предложи тя.

Маркъс превъртя ключовете за колата в ръката си.

— Не това имах предвид, но предполагам ще трябва да се примиря. Ще те взема в осем.

Бет се усмихна, но почувства доста неприятно нарастващо безпокойство. Би могла да излезе на ресторант, баща й нямаше да има против, наистина. Луиза щеше да е навън с приятели от яхтклуба. Тогава защо не беше казала „да“?

Може би й трябваше пространство, физическо пространство, за да си изясни нещата. Да помисли и да подреди промените в живота си през последните няколко месеца.

Маркъс подрънка нетърпеливо с ключове.

— Значи ще се видим по-късно — промърмори Бет, внезапно смазана от чувство за вина и несигурност.

Той просто вдигна рамене.

— В осем, тогава.

Когато тя го изпрати, той се застоя за момент на вратата.

— Между другото — каза и посочи краката й с ключовете за колата, — не си ли пропуснала нещо?

Отключваше колата, когато тя погледна надолу и забеляза ивица розов крем, която започваше от глезена и свършваше зад коляното.

Глава 15

— Наистина ли ти трябват всички тези странни неща? — попита Луиза, докато Бет приготвяше екипировката си за пътуването до Корсика следващия уикенд, отчаяна да върши нещо, каквото и да е, за да се отърве от мислите за предишната вечер с Маркъс.

Едва не падна от стола, когато Луиза предложи да й помогне. Излетната на възглавничка на пода, тя оглеждаше критично ноктите на ръцете си и поразително приличаше на римска благородничка, която чака да я нахранят с грозде. Бет стъпи върху чифт високи кубинки, за да стигне до чантата в шкафа.

— Значи ти наистина ще вземеш всички тези боклуци?

— Знаеш, че е така, Лу. И не са странни, а необходими — щеше да знаеш това, ако от време на време излизаше сред природата.

— Нямам търпение да изляза оттук!

— Това поне е ясно — усмихна се Бет.

— Оценявам това, което правиш, знаеш ли. Въпреки че не го казвам много често, не съм чак такава неблагодарна крава.

Бет замръзна на половината разстояние до мрежата за комари. Луиза наистина ли се опитваше да й благодари? Ръката на глезена й я накара да се обърне. Големи сини очи я погледнаха умолително и тя омекна, както винаги ставаше.

— Знам колко усилено работите ти и татко за мен. Знам, че всъщност не искаш да си в Лондон или да живееш в миризлива стара палатка и изобщо… — продължи Луиза.

— Лу, трогната съм от загрижеността ти, но не се притеснявай. Нямам против да ходя на палатка, а и Лондон не е чак толкова лош, всъщност.

— „Не е чак толкова лош“? Със сигурност е по-добър от това място. Нищо никога не се случва. Нямам търпение да се измъкна оттук.

— Остава ти още малко — усмихна се Бет.

— И ще ме посрещнат ярките светлини на Ливърпул. Не обичаш ли градовете?

— Понякога… — отвърна Бет, замислена за приятелите си в Лондон и хубавите спомени, които споделяха заедно, за пътуванията в чужбина и постиженията й за компанията. Неизбежно образът на Джак, прегърнал Камила, проблесна в съзнанието й, както и гневното лице на Маркъс от предната вечер. Седяха в колата пред дома й, когато той предложи да се пренесе при него, след като се прибере от Лондон. Беше го помолила за повече време да осмисли връзката им.

— Време? Нямаше ли вече предостатъчно? — отвърна той студено.

— Трябва ми още малко — каза му тя, преди да го целуне по бузата и да излезе от колата. Докато вървеше по пътеката, прозрението я удари като чук по главата — това беше първият път, в който не се бяха уговорили да се видят отново. По-късно, необяснимо за самата нея, сълзите просто бяха потекли от очите й.

Бет дръпна чифт джапанки от шкафа и успя да се усмихне на Луиза.

— Понякога обичам Лондон, но има моменти, в които бих дала всичко, за да съм далеч оттам — призна тя.

— Защо? Нима шефът ти е задник?

— Лу! — възкликна Бет. Идеше й да се наругае. Стресна я не друго, а мисълта за Джак и за тази страхотна част от тялото му.

— Има известни прилики — съгласи се тя.

— Значи е грозник?

Бет грабна мрежата и я свали от шкафа, замислена за Джак. Почти тридесет и пет годишен, с прошарена коса — Луиза щеше да си помисли, че е готов за пенсиониране.

— Стига де, какъв е наистина?

— Минава петдесетте, във физиономията прилича на булдог, глътнал оса. Това е в добрите дни.

— Така си и мислех. Всички директори са грозници. Дай ми на мен музиканта и актьори — заяви мъдро Луиза.

— Мислех си, че отиваш в академията, за да учиш, не да се задяваш с колеги.

— Ще уча — заяви Ду и се повдигна на лакти. — Но ако срещна някой добре изглеждащ богаташ, няма да се оплаквам. — Погледна Бет замислено. — Няма да забравиш лосиона си за тяло и балсама за устни, нали? Никога не се знае кого можеш да срещнеш при някое от пътуванията си. Не би искала да налетиш на някой прекрасен жребец, когато изглеждаш…

— … грозновато?

— Ами, да.

— Вероятно ще изглеждам занемарено през повечето време. Това е работно пътуване, не уикенд с Ориент Експрес. И спри да гримасничиш. Някой ден лицето ти ще си остане така.

Луиза се оплези.

— Винаги така казваш, но никога не става. Между другото, откога се превърна в мама?

— От деня, в който се роди, Лу.

Луиза въздъхна драматично и се изправи. Когато стана, Бет не можа да не й се възхити. Тя беше точно като майка им: висока, стройна и красива по един ефирен начин, който някак си не се връзваше много с живота й над магазина за велосипеди. Бет, от друга страна, се чувстваше като отражение на местонахождението си. Веднъж, когато беше тийнейджърка и още имаше малко коремче, леля й Джил се опита да помогне, като й каза, че е създадена за успокоение. Същата нощ направо си изплака очите във възглавницата.

— Какво ще си вземеш за клубовете? — поинтересува се внезапно Луиза.

— Там няма клубове. — Поклати глава Бет. Което не беше вярно. Имаше няколко в Порто Вечио и няколко открити дискотеки между дърветата на плажа. Тя се изчерви, като си припомни как се измъкна една нощ с Джак. Вървяха през гората, далеч зад тях отекваха звуците на музиката, а наоколо прошумоляваха други двойки със същите намерения. Нейният корем и дупето на Джак бяха безжалостно нахапани от комарите и те се забавляваха много, докато един друг се мажеха с противоалергичен лосион.

— Няма клубове? — повтори Луиза. — Ами партита?

— Също няма да има. Имам нощувка в хотел, бизнес среща с местни доставчици и отиваме в планината.

Луиза направи гримаса и посочи към захабените й къси панталони.

— Няма начин да отидеш на среща или в луксозен хотел в това протрито нещо. Ами ако дойде Джейк Гиленхал или Орландо Блум?

— Или Елвис?

— Ти си безнадежден случай — въздъхна Луиза. — Ще те изведа на пазар за нови панталони. Знам едно магазинче със страхотна разпродажба. Имат няколко наистина добри модела. Трябва да показваш повече от краката си. Много момичета биха убили за стегнатото дупе, което имаш.

Погледът на Бет се задържа върху отражението си с изненада, за момент сякаш се видя с други очи. Дори няколкото месеца разгул не бяха успели да съсипят това, което активният й начин на живот бе постигнал съвсем естествено, без мъчението на фитнес залата или диети. В последно време лицето и крайниците й се радваха на златен загар, който, трябваше да признае, й придаваше здрав и свеж вид.

— Толкова те мразя, че дори не ти трябва бронзант — каза Луиза. — А и имаш прекрасна коса, която винаги прави всичко, което искаш. Така изглежда дори още по-добре. Това кичури ли са?

— Фрея каза, че трябва да я оставя да стане по-дълга, а брат й ми направи кичурите. Студент е в един от колежите по красота и стил в Лондон. Наистина ли ти харесват?

— Много. Виждам, че тази Фрея разбира от много неща. Ще трябва някой път двете с нея да се погрижим за теб.

— Ще я харесаш — каза Бет убедено. После забеляза разнищения подгъв на панталона си и направи гримаса. Наистина беше износен.

— Както и да е, не мога цяла вечер да се мотая тук и да ти помагам — съобщи Луиза неочаквано, отмятайки коса. — Трябва да тръгвам. Имам среща.

— И с кого?

— Няма да ти кажа. — Сестра й потупа върха на вирнатото си носле.

— Не е ли младежът от яхтклуба? — попита Бет, докато си представяше как Грег застава пред входната врата.

Той беше почти на годините на Бет, два пъти му бяха отнемали шофьорската книжка и често се забъркваше в побои. Освен това имаше увиснала черна коса, шоколадово кафяви очи и стегнато тяло с перфектен тен, постигнат от ежедневното поправяне на яхти на открито. Половината от момичетата в селото си падаха по него и тя не можеше да ги вини, стига той да не се занимаваше точно със сестра й.

— Не е Стегнатия Грег, де такъв късмет — въздъхна Луиза.

Тя почти беше излязла от стаята, когато подаде глава обратно.

— Бе-ет…

— Да?

— Поне си почисти веждите, преди да заминеш, просто в случай че твоят грозен шеф реши да те оправи набързо…

Бет замахна с джапанките, които се удариха безобидно във вратата, докато Луиза трополеше по задните стълби и си подсвиркваше.

В понеделник сутринта се събуди от аромата на пържен бекон. Беше си взела още един почивен ден, за да прекара повече време у дома, преди да замине за Корсика. Протягайки ръка над завивката, тя опипа шкафчето за часовника си и видя, че часът бе едва седем и две минути. Можеше ли Луиза да прави закуска? — зачуди се тя. Възможно ли беше изобщо тя да е будна толкова рано?

Като навлече стар спортен панталон и тениска, Бет зашляпа боса по стръмното задно стълбище, към кухнята. Каменният под беше студен под краката й и тя сбърчи нос. Ароматът се усили, придружен от пукане и цвърчене. Баща й стоеше до печката и побутваше един тиган с шпатула. Металната му патерица беше подпряна на ръба на масата.

— Добро утро, обич.

— Татко — ти готвиш?

— Добро зрение, Елизабет.

— Но…

— Мислеше си, че преживявам на студени консерви и благотворителни подаяния от съседите?

— Не. Разбира се, че не. Просто…

Той посегна към оребрения тиган, за да спаси няколко филийки от прегаряне и бързо смени гримасата от болка с усмивка.

— Нека ти помогна.

— Не, няма нужда.

— Татко… — Тя пристъпи напред.

— Не откачай, любима — той бутна ръката й. — Седни си на мястото — усмихна се. — Или някъде другаде.

— Не ме наричай любима — каза тя механично. — Това заплаха ли беше?

— Обещание. Остави ме да се справя. Знаеш, че не беше нужно да заминаваш и да правиш всичко това за Луиза. Тя можеше да си намери работа и да отложи ученето с година. Всички можеше да сме се съвзели дотогава.

Бет се почувства неочаквано наранена.

— Не ме гледай така. Признателен съм за помощта ти. Луиза също — много повече, отколкото дава да се разбере.

— Не търся благодарност. Това искам да правя.

Той въздъхна.

— Просто не си мисли, че трябва да се справяш сама с всеки възникнал в семейството проблем. Не искаме да се превърнеш в майка си, нали?

— И двамата знаем, че това няма да се случи. — Тя поклати решително глава.

Знаеше, че баща и обвинява постоянните притеснения на майка й за това, което се случи с нея, въпреки че това беше пълна глупост. Мозъчните кръвоизливи не се получават от притеснение, те бяха резултат от… Докторите така и не можаха да им дадат отговор, само професионално съчувствие.

Докато баща й добавяше яйцата в тигана, Бет си спомни за това как се почувства, когато една слънчева юнска утрин поставиха диагнозата на майка й. Влоши се бързо и всичко приключи за броени часове. Тя беше единствената, която успя да запази спокойствие. Спомняше си как прегръщаше Луиза, докато леля им Джил успокояваше баща им.

Бет плака, разбира се, че плака, но не пред хората, дори не и на погребението. Консултацията с психолог, предложена от добронамерени роднини, я накара да прикрие чувствата си дори по-дълбоко. Онър се бе опитала да говори с нея, но и тогава Бет не се почувства способна да се разкрие напълно и да излее истинската си болка. Но защо, чудеше се тя все още, трябваше да говори, за да изрази чувствата си? Тя крещеше вътрешно. Разтърси глава в опит да разсее мрачния облак на спомена, който застрашаваше да разруши това, което според съвременните разбирания беше един наистина хубав момент.

Баща й остави чинията с бекон и наденички върху дървената маса. Дебела селска филия вече я очакваше до ножа за хляб. Внезапни сълзи избиха по страните й и тя трябваше да забие нокти в дланите си, за да ги спре. За щастие баща й не беше забелязал, зает с приготвянето на яйцата. Когато той се обърна с тигана, Бет искаше да каже нещо, каквото и да е, само да не види лицето й. Посочи към вазата с разцъфнали жълти рози на бюфета.

— Хубави цветя — каза тя, когато баща й остави тигана на масата и седна на един от столовете.

— Не са лоши, предполагам — отвърна той, като топеше залък в яйцата. — Ако ти харесват такива неща, да.

— Онър ли ги купи за теб?

— Може и да е.

— Ами, красиви са.

— Да — съгласи се той. — Наистина. Но не оставяй закуската ти да изстине.

Нездравословната скорост, с която Бет излапа всичко в чинията си, изглежда развесели баща й.

— Искаш ли още яйца? Лесно мога да изпържа още няколко. — Усмихна се той.

— Не, благодаря. Беше прекрасно, но трябва да се отбия по магазините — отговори тя и остави чинията си в старата мивка.

Десет минути по-късно вече бе успяла да грабне чифт шорти от разпродажбата в магазина, който минаваше за един от най-модерните в селото. По пътя към касата не успя да устои и добави блузка без ръкави, която също беше с 50% намаление. Едва ли щеше да има шанс да я носи в селото, но в Корсика можеше да й свърши добра работа.

Луиза беше права — дължеше на компанията си да изглежда възможно най-добре.

Глава 16

Джак седеше в офиса и мислеше за вечерта на концерта. Опитваше се да проумее какво бе довело до уикенда, който го обърка толкова. Събота сутринта той целуна Камила за довиждане, качи я на такси и се отправи към апартамента на брат си в Уиндзор. Ник и съпругата му само поклатиха глави, когато се прибраха у дома и го завариха да играе видеоигра с племенниците си по средата на хола, който беше превзет от множество кутии с детски менюта на „Макдоналдс“.

В неделя сутринта той се върна вкъщи и намери съобщение от Камила на телефонния секретар. Настояваше да разбере защо мобилният му телефон е бил изключен и дали ще й се обади „колкото се може по-скоро, Джак, скъпи“. Налагаше се да я покани на обяд в любимото й място в Кингс бридж, за да я умилостиви.

Отиде до прозореца с надежда да намери успокоение сред небостъргачите, размахали обвинително пръст към лондонското небе. Чувстваше се виновен, защото докато хапваше суши с Камила, част от съзнанието му беше заета с Бет. Просто не можеше да повярва, че тя бе влюбена в мъж като Маркъс. Или просто не искаше да приеме, че тя може да хареса някой друг?

Не можеше да отрече. През последните няколко години той бе ставал все по-циничен спрямо жените — особено след Саския. Беше започнал да вярва, че всичко, от което наистина се нуждаеше, бе надарена, сексапилна жена, която иска да го топли вечер. Някоя, която ще иска да пие кафе с него през уикенда, да слуша албумите му и да изпробва душа му. Защото, мислеше си той, това изглеждаше най-добрия изобщо възможен вариант. Сега, когато беше почти на тридесет и пет, вече не беше толкова сигурен, че хубаво кафе, прекрасна музика и секс без обвързване ще са достатъчни, за да се чувства щастлив.

Реши да се утеши, като избере жертва за фирмения курс по здраве и безопасност, който включваше уикенд в провинцията. Десет минути по-късно, когато кръгът се стесни до директор продажби и асистента на счетоводителя, Марта влезе с поредната доза кафе за деня. Още едно еспресо, още документи и, както той с удоволствие забеляза, пакетче с шоколадови десерти бяха прилежно оставени на бюрото му.

— Благодаря, Марта, длъжник съм ти.

Той взе един от документите и опита да свърши малко истинска работа.

* * *

По-късно същата седмица Бет беше в офиса на Джак и се подготвяше да изнесе презентация за рекламната кампания, която бе подготвила, за да представи новите дестинации на туристическите агенции и на потребителите. Лаптопът й бръмчеше тихо на масата, а на таблото зад нея се прожектираше интернет страница. Струята на климатика, който жужеше над главата й, накара голите й ръце да настръхнат. Джак се беше облегнал в стола си зад бюрото, сключил ръце около чаша кафе.

Тя отпи от чашата с вода и се впусна в презентацията.

— Лидерите на пазара няма да са първите, на които ще предложим тези пакети, защото новите дестинации са строго профилирани — обясни тя. — Така че ще се концентрираме в продажбите през интернет по отношение на връзката бизнес клиент и ще се свържем електронно с някои агенции, за да можем да продаваме и на бизнес партньори.

— Каква е предвидената комисиона за агенциите?

— Подробно прегледахме данните и отчетите с Фрея и решихме, че трябва да започнем с предложение за основни 15% комисиона. Няма да ни обърнат внимание за по-малко. Има възможност за преговори, но не много, иначе ще подбием печалбите си.

Джак кимна одобрително.

— Добре. Давай нататък.

— Това, което виждате, е примерната интернет страница — продължи Бет, показвайки екрана, където искряха снимки на семейства в планината и момичета в бански костюми, които се спускаха по дълга пързалка във водата. — Направила съм и чернова на рекламното писмо, което можем да изпратим на агенциите по електронната поща.

Като взе и разгъна лист от папката си, тя започна да чете на глас, докато лаптопът послушно прожектираше снимки на типични забележителности и дейности.

Скъпи партньори,

„Биг Аутдоорс“ имат удоволствието да ви съобщят за стартирането на нов приключенски пакет услуги в сътрудничество с „Лоренцели Туре“. Наречена „Бягство в Корсика“, тази концепция предлага идеалния минипакет за тези пътешественици, които искат да започнат своето първо приключение по-скромно…

Бет замълча, когато Джак се облегна назад.

— Продължавай, звучи добре засега — окуражи я той.

За момент се почувства несигурна и твърде висока в новите си обувки с тънки токчета, които Фрея я бе убедила да си купи.

— Едно от предимствата на пътуването с пакета „Бягство в Корсика“ е, че клиентите ни пътуват напълно самостоятелно, но има кой да се погрижи за възникващите неудобства.

— Много добра формулировка за „Уникално предложение“ — коментира Джак. — Приключение, но не точно. Харесва ми.

— Пътниците са свободни да правят каквото решат: да следват своите собствени предпочитания или да участват в мероприятията и приключенията, които „Бягство в Корсика“ предлага. Нашите партньори в Корсика имат дългогодишен опит и добре познават нуждите и желанията на своите гости. Клиентите ви могат да разчитат на незабравими приключения и прекрасни преживявания — завърши Бет вдъхновено, доволна от постигнатото.

Джак замълча за момент, докато тя пусна кратко видео на двойка, изкачваща стръмен планински хребет.

— Е? — попита тя, когато клипът свърши.

— Къде са ми туристическите обувки?! — възкликна той и се ухили. — Убеди ме. Всъщност, ти ме накара да пожелая веднага да тръгна оттук и да хвана първия полет за Корсика. Страхотен комплимент и за клиента, и за представителя — каза той, а усмивката му леко помръкна. — Дори и с комисиона от 15%.

— Бих могла да настоявам за по-малко, но от опит знам, че няма да се съгласят.

— Отпусни се. Вярвам на преценката ти. Предполагам, че просто ще трябва да се откажа от поршето.

Бет се засмя, чувствайки първия прилив на облекчение, а Джак посочи към малката маса до прозореца.

— Искаш ли хималайски боровинки? — попита той и извади малко пакетче от чекмеджето си. — Съдържат петстотин пъти повече витамин С от портокалите… или поне така съм чувал.

Той й предложи пакетчето и погледът й бе привлечен от ръцете му. Ръкавите на ризата му бяха навити до лактите. Бяла риза, ръце със загар и масивен часовник — напълно обичайна гледка, но гърлото й внезапно пресъхна.

— Благодаря. — Усмихна се тя, въпреки че в последно време беше яла толкова много боровинки, че можеше да се пръсне. Джак изсипа няколко в дланта й.

— Не са ли малко прекалено здравословни за теб? — Не се сдържа да го подкачи тя, след като преглътна плодчетата.

Джак хвърли празната опаковка в кошчето, седна зад бюрото си и скръсти ръце.

— Нима намекваш, че съм се отпуснал? Че не съм във форма? — Изглеждаше строг, но ъгълчетата на очите му, присвити съблазнително в усмивка, го издаваха.

Бет почувства как я обзема желание и поклати глава в опит да отпусне напрегнатите си мускули.

— Не, изглеждаш наистина стегнат. Имам предвид, че изглеждаш… много добре. Просто обичаш шоколад и…

Той беше навел глава на една страна и я гледаше учудено. После се засмя.

— Права си. Трябва по-често да излизам от офиса, но точно сега не е най-подходящият момент. В Щатите тичах по няколко километра преди работа, но тук в Лондон едва успявам да стигна до фитнеса от време на време.

— Къде точно работеше?

— В Сан Франсиско. Офисът ни имаше прекрасна гледка към Алкатраз.

— Това трябва да те е държало съсредоточен.

— Имаш предвид почтен и последователен? — попита той.

— Нещо такова.

— Как е Маркъс? — Въпросът му я сепна.

Припомни си последния им разговор и сърцето й за миг се сви.

— Добре е. Много е зает с търговията, а и смята да се кандидатира за областния съвет.

— Не се изненадвам. — Джак замълча. — Сигурно семейството ти ти липсва, когато си тук.

Тя го погледна изненадано.

— Разбира се, че ми липсва, но татко изглеждаше много по-добре последния път, когато си бях у дома за уикенда, а Луиза е винаги заредена с положителна енергия. Прекалено доверчива, самоуверена, запленена от лошите момчета…

— Колко лоши? — попита Джак, като стана и заобиколи бюрото си.

— Много — промърмори тя, а образът на Луиза, която почти падна на леглото си, след като се прибра от купона в яхтклуба, прекоси съзнанието й. — Наистина много лоши момчета. От онези, с които не би искал сестра ти да има каквото и да било.

— Толкова лоши?

Беше много близо до нея. Чувстваше физическата му близост. Можеше да усети аромата му, да си представи чувството, ако притисне тялото си до неговото. Неочаквано ръката му обгърна пръстите й като топла ръкавица и я придърпа към себе си. Обхвана лицето й с ръце и повдигна устните й към своите. Бет затвори очи. Искаше Джак да бъде лошо момче и да я целуне. Искаше самата тя да е лошо момиче и да го допусне. Чудеше се дали целувката ще е все още толкова сладка след всички тези години…

— Джак.

Гласът на Марта от стационарния телефон прозвуча като сирена на пожарна кола. Сърцето на Джак падна в петите.

— Джак, Камила те чака на телефона.

За секунди Бет беше на другия край на стаята, събра документите и изключи компютъра си.

— Трябва да се връщам на работа — промърмори тя и изпусна папка на пода в бързината си да излезе от стаята.

— Джак! Камила казва, че е спешно. Може ли да вдигнеш? Там ли си?

Той посегна към телефона, който изтропали шумно по бюрото, преди Джак да го вземе отново.

— Да, Марта. Тук съм!

Бет го чу да я вика, докато отваряше вратата.

— Изчакай, моля те!

Когато най-сетне стигна в кабинета си, след като мина през тоалетната, вече бе успяла да успокои дишането. Фрея беше отишла на обяд и й беше оставила бележка с въпрос — сандвич или суши предпочита. Точно сега Бет не смяташе, че някога отново ще може да хапне каквото и да е.

Джак я беше докоснал, щеше да я целуне…

Грешка! Тя щеше да целуне него. Всъщност, осъзна тя изумена, щеше да отиде много по-далеч от една целувка, ако Камила не се беше обадила Камила, която явно дотолкова бе влязла под кожата на Джак, че обажданията й се пренасочваха директно към кабинета му във всеки един момент.

Глава 17

Джак трябваше да се досети, че Камила няма спешна нужда от него. Тя искаше само да попита дали фотографът на списанието може да се отбие без уговорка, за да снима Джак в офиса му, но Бет нямаше как да знае това. Когато затвори телефона, той помоли Марта да филтрира обажданията му. Беше два и половина, а багетата с бекон, маруля и домати, която тя му беше поръчала, все още стоеше недокосната на бюрото му.

— Каква дяволска каша — мърмореше под носа си той.

Знаеше, че не трябваше да докосва Бет и трябваше да бъде благодарен за обаждането на Камила, което бе попречило на непрофесионалното му поведение. Но не беше благодарен и това го плашеше повече.

Дръпна към себе си една от папките на бюрото. Малка бележка беше прикрепена с кламер към дебела купчина листа — резюме на маршрута на Бет за пътуването й до Корсика. Въпросите, които щеше да зададе, статистика на броя посетители, профили на конкурентни фирми, идеи за рекламиране на маршрутите — всичко беше подготвено много задълбочено. Точно както очакваше. На последната страница имаше бележка, изписана със ситния закръглен почерк на Бет:

Джак,

Опитах се да обхвана всичко, но ако има нещо, което смяташ, че съм пропуснала, уведоми ме възможно най-скоро.

Бет

Той затаи дъх, докато четеше думите и проследяваше с пръсти буквите — чувстваше с какъв ситен натиск бе написала тази бележка. Знаеше, че Бет изпитва смесени чувства относно заминаването, но въпреки това беше направила страхотно представяне и план за реклама. Намръщи се леко на думите й. Нещо, което да е пропуснала? Сърцето му започна да бие малко по-бързо. Пропускаше ли нещо? Дали не очакваше твърде много от нея, като я изпращаше да ръководи толкова голям проект сама?

Прибра част от багетата в чекмеджето на бюрото си и натисна копчето на стационарния телефон. В съседната стая Марта се радваше на голяма чаша плодов чай и рядък момент на спокойствие. Четеше последната книга, препоръчана от литературния клуб на Ричард и Джуди, и определено й се наслаждаваше. Точно когато бе стигнала до особено критичен момент в сюжета, телефонът на бюрото иззвъня. Тя се пресегна и натисна бутона на високоговорителя, без да отделя очи от страницата.

Гласът на Джак, определено напрегнат, проехтя в тихия кабинет.

— Марта, би ли имаш нещо против да се отбиеш за малко?

— Хммм… — Марта прелисти страницата. Просто нямаше търпение да разбере какво се случва по-нататък.

— Имам предвид веднага, ако е възможно, Марта!

Тя подскочи.

— О, извинявай. Да, ъъ… идвам.

Като проклинаше през зъби, тя избърса малката капчица чай от нар от ревера на сакото си и неохотно остави книгата в чекмеджето на бюрото.

В кабинета си Джак стоеше пред прозореца със скръстени ръце и леко разкрачени крака. Видя как вратата се отваря и в стаята влезе Марта, невинна като Майка Тереза.

— Хубава книга, нали? — попита той.

— Всъщност, да. Искаш ли да ти я заема?

— Може би друг път. Извинявай, че те обезпокоих — засмя се той.

Тя не отвърна на погледа му.

— С какво да помогна? — попита тихо.

— Бих искал да преподредиш графика ми за следващите две седмици, моля.

Тя изглеждаше объркана.

— Ами, това може да бъде доста сложно. Нали знаеш, че имаш предвидена среща със сър Робин Бринтън?

— Знам. Отмени я. Изпрати моите извинения и, ами… кажи, че трябва да отида на панихида.

— На семеен приятел ли? — попита Марта невинно.

— Втори братовчед — отвърна Джак сериозно. — По майчина линия. Бяхме доста близки навремето.

— Ще го спомена, когато пиша на асистентката на сър Робин. А финансовата среща за тримесечието?

— Прехвърли я на Крейг Търнбил. Крайно време е да поеме по-голяма отговорност. Не мога вечно да съм тук и да му държа ръката.

Марта кимна, лека усмивка играеше по устните й.

— А мотивационната среща с френските сътрудници?

— Изпрати ги в кафене „Руж“ за следобеда.

Последва мълчание.

— Приемам, че това е шега?

Джак не можеше повече да се прави на сериозен.

— Да, но само това. Организирай работна закуска за всички в седем часа следващия четвъртък. Това трябва да ги устройва.

— Няма проблем. Да отложа ли и останалите ангажименти?

— Да, ако може.

Той усети, че се колебае, докато асистентката му очакваше други нареждания. За момент се зачуди на това, което бе решил да направи. Вече не беше сигурен, че е добра идея.

— Джак, нямам против да пренаредя графика ти, но наред ли е всичко?

— Всичко е наред — отвърна той категорично.

— Мога ли да направя нещо друго за теб?

— Всъщност да, можеш. Резервирай ми билет до Корсика. Отивам на похода с Бет Алън.

Когато Марта напусна кабинета му, той знаеше, че тя е озадачена от желанието му да замине за Корсика, когато има важна среща и списък със задачи, по-дълъг от ръката му. Но колкото повече Джак се замисляше за това, толкова повече успяваше да се убеди, че няма друг избор, освен да отиде с нея. Бет беше много кадърен мениджър, но от друга страна, тя все още нямаше достатъчно опит в преговорите с доставчиците. Оливър Лоренцели щеше да представи пакета толкова изкусително. Дори може би повече, отколкото бе в действителност, реши Джак. Това беше важен сектор, значимо ново попълнение в програмата им, залогът беше прекалено висок…

По-късно Марта отново почука на вратата му.

— Отне доста време да взема билет за същия полет, но успях. Излитате утре сутрин — обясни тя. — Билетът ти е за пътническа класа. Надявам се, че няма проблем, ти каза, че трябва да ограничим разходите.

— Всичко е наред. Благодаря за усилията, Марта, ти си невероятна.

Лицето на Марта беше неразгадаемо.

— Благодаря.

— Предприемам това пътуване, защото ще бъде добре за мен да се върна отново в играта и да видя как се случва всичко. Всъщност — добави той, решавайки, че обяснението му е гениално, — смятам да пътувам с всеки от продуктовите мениджъри до края на годината. Това е единственият ми шанс, докато Бет Алън е тук. Договорът й изтича след няколко седмици.

— Постъпваш така, както смяташ за добре — коментира Марта, учудена, че той се оправдава пред нея. — И може би това е добра идея… не че ми влиза в работата. Последният изпълнителен директор, доколкото беше такъв, не беше излизал извън Лондон и трудно разбираше с какво трябва да се справят служителите — това беше единият от проблемите. — Изглеждаше засрамена, че е изразила мнението си на всеослушание. — Това е маршрутът. Утре вечер отсядате в „Маре и Монти“ — малък, но уютен хотел, който смятам, че ще одобриш. След това предполагам, че ще правите лични уговорки с доставчика.

— Благодаря, Марта, за резервациите и подкрепата. А сега се прибирай.

— Едва пет без петнайсет е.

— Казах да тръгваш. Наречи го нерегламентирано работно време.

Марта изглеждаше объркана.

— Това е официална форма на кръшкане по нареждане на шефа — засмя се той.

Тя също се усмихна.

— А… добре, благодаря. Хубава вечер.

Джак видя удоволствието по лицето й, когато напускаше сградата. А що се отнася до малкия уютен хотел — звучеше просто идеално.

Глава 18

Слънцето проблясваше по пистата, когато Бет подаде служебната си кредитна карта на таксиметровия шофьор и тръгна към салон заминаващи на летище „Хийтроу“. Най-накрая беше настъпил денят на пътуването й за Корсика. Имаше спомени, които предпочиташе да забрави, наистина, но това си имаше и своите плюсове — излизаше от офиса, щеше да се срещне с нови хора и да завърши проект, върху който работеше от седмици.

В допълнение чувстваше топлината на слънцето по голите си ръце, раницата бе прикрепена здраво за гърба й, а краката й не бяха смачкани в неудобни островърхи обувки.

Опашката за чекиране на багажа вече се виеше пред гишето. Смесицата от пътниците беше много еклектична, забеляза тя с професионално око. Преобладаваха семействата от средна класа, които искаха да попътуват с децата си преди началото на ваканцията, възрастни двойки, „прахосващи наследството на децата“, и младежи с раници. Бет се подреди зад семейство с близначки, които според надписите на малките им куфари се казваха Талула и Лавандула. След като чекира раницата си и си взе кафе от машината, тя излезе обратно навън, за да се обади на Луиза. Набра номера и запуши едното си ухо с ръка, за да изолира шума на самолетите.

— Здрасти! — чу познатия глас зад гърба си.

Нямаше нужда дори да се обръща, за да види кой е.

— Има малка промяна в плана — продължи Джак.

Беше облечен с къси панталони, туристически обувки и черна тениска. На гърба си носеше пълна раница, а чифт черни очила се мъдреха на върха на главата му. Тя преглътна. Той изглеждаше толкова секси, толкова като Джак, когото обичаше и беше загубила, че за момент забрави годините, които бяха изминали. Неочакван полъх я накара да настръхне и Бет осъзна колко много време наистина беше минало, откакто се бяха запознали.

— По-добре да не е това, което си мисля, че е — каза тя, а сърцето й препускаше.

— И точно какво си мислиш, че е „това“?

— Мисля си, че ми нямаш достатъчно доверие, за да ме оставиш сама да се справя с това пътуване.

Той поклати глава.

— Обещавам, не съм тук, за да те проверявам. Искам да ти помогна.

— Не изглежда точно така. За проверката, не помощта, имам предвид. Нямам предвид, че не опитваш да помогнеш, но… — спря се, осъзнала, че това не е старият Джак, а нейният изпълнителен директор. — Исках да кажа, че мога да се справя с този проект сама.

Той просто се усмихна и посочи с ръка към терминала.

— Хайде.

— Значи е решено. Идваш с мен? — попита тя, като се насочиха към гишето за проверка на багажа.

— Да, идвам.

— Но защо, Джак?

Той свали раницата си.

— Много внимателно обмислих дали трябва да дойда и ти обещавам, че ще го обсъдим, но не сега. Гишето затваря след петнадесет минути.

Пред тях двама души подаваха раниците си.

— Тогава по-добре бъди кратък.

Джак остави раницата си на пода и извади паспорта и билета си.

— Изчакай ме в салона — беше единственото, което каза.

Бет премина проверката на сигурността като насън и намери място в пренаселеното помещение, докато умът й се опитваше да си обясни неочакваната му поява. Незабавно отхвърли един от възможните мотиви. Дори и след като почти се целунаха в офиса, нямаше начин той да иска да поднови връзката им. Тя все още беше, технически, с Маркъс, дори и нещата между тях да не вървяха, а и след няколко седмици завинаги щеше да се прибере у дома. Неочаквано напористо иззвъняване на мобилния телефон я накара да подскочи. Усмихна се, след като разгада съобщението.

— Съобщение от Маркъс? — попита Джак, който най-сетне се появи.

Бет прибра телефона си.

— Ами, не… всъщност е от сестра ми.

Прегракнало съобщение прозвуча над главите им.

— Мисля, че това е нашият полет — каза Джак. — Изглежда съм успял на косъм.

— Така изглежда.

Усмихна й се мило.

— След теб.

Пред тях Татула и Лавандула извърнаха глави, за да погледнат Джак. Той направи забавна гримаса и те се разсмяха. Майка им, издокарана червенокоска с бели дънки, се обърна и го погледна подозрително. Той й намигна, а тя презрително сви устни. Грабна близначките и въпреки протестите им ги затегли към паспортния контрол.

— Можем хубаво да си поговорим в самолета — каза Джак, докато се придвижваха към пистата.

— Имаме различни места. Не се чекирахме по едно и също време.

Той се усмихна.

— Хмм, ще видя какво мога да направя. Определено трябва да сме заедно.

Когато Бет намери мястото си и се сгуши на седалката, Джак все още беше отпред и говореше с една от стюардесите. Малко по-късно млада жена с бебе на ръце седна до нея и я погледна извинително. Мигновено бебето започна да пищи така, сякаш имаше намерение да спука тъпанчетата и. Джак бе все още в предната част на самолета — говореше с човек от екипажа и с висок, строен мъж в бизнес костюм, който бърчеше нос и кимаше.

Бет се усмихна на бебето, което запищя още по-силно.

— Извинявам се, че ви безпокоя, но ще имате ли нещо против аз да заема средната седалка — попита Джак, като се появи на пътеката.

— Може да съжалявате — отвърна майката.

— Не се притеснявайте — каза той. — Нека я подържа, докато станете.

Когато подаде бебето обратно, той се напъха в тясното място и седна с крака, прилепени плътно за предната седалка. Бебето ревеше с цяло гърло, докато стюардесата се опитваше да му постави колан.

— Как го направи? — попита Бет, почти допряла устни до ухото му.

— Говорих с шефа на екипажа и той убеди мъжа да смени мястото си за по-тихо. Изглежда е взел правилното решение.

— Той да — просъска тя.

— Определено ще трябва да отложим работата за хотела — каза Джак, когато бебето започна да надвиква двигателя.

Бет се усмихна на майката и опита да си представи, че е някъде другаде, защото скоро, осъзна тя, щеше да има много други неща, които да я разсейват, освен неуморното бебе. Бедрата й се притискаха плътно в тези на Джак и всеки път, когато някой от тях мръднеше, косъмчетата по ръката му я гъделичкаха и караха стомахът й да се свива. Самолетът подскочи и се отдели от пистата, а бебето се поуспокои. Джак дръпна инструкцията по сигурността от джоба на седалката и я размаха пред смаяното дете, което спря да плаче и го зяпна с огромните си сини очи.

— Благодаря — каза майката искрено. — Цяла сутрин е кисела. Направо е пощуряла.

— Може да е зъбче. Изглежда достатъчно голяма — предположи Джак, гъделичкайки бебето по бузките.

— Винаги ли имате подобен ефект върху жените? — попита майката прелъстително, когато дъщеричката й се засмя от удоволствие.

Бет направи гримаса.

— Рядко, ако изобщо успея.

Средиземноморското слънце беше ослепително, когато самолетът докосна пистата във Фигари[1]. Отразяваше се от прашните писти, от белите самолети и цялата сграда на летището. Топлината обгърна Бет в момента, в който слезе от самолета на бетонната писта. Миризмата на бензин се смесваше с аромата на подправки, който долиташе от растителността по края на пистата. В навалицата от възторжени пътници тя установи, че е изпреварила Джак, а като стигна до охраната, той вече беше няколко човека зад нея. Щом стигна в салона за пристигащи, Бет изчезна в дамската тоалетна. Един поглед в огледалото разкри розови сгорещени бузи и сухи устни — нито едно от двете нямаше нищо общо с полета. Намокри хартиена кърпа с вода и я притисна към бузите си, наслаждавайки се на прохладната влага.

Не спираше да си повтаря, че може да се справи с това — отново да бъде в Корсика с Джак. Все още нямаше никаква идея как се бе случило. Знаеше само, че историята нямаше да се повтори. Джак нямаше отново да възпламени страстта помежду им. Нямаше да я накара да се влюби в него. И нямаше да я изостави неочаквано. Десет минути по-късно тя даде най-доброто от себе си, за да излезе спокойно в салона за пристигащи. Видя го да говори по мобилния си телефон пред някаква реклама. Той приключи разговора и прибра телефона в джоба си.

— Джак! Бонжур!

Вик от вратата накара и двамата да се обърнат. Висок, строен мъж с опашка и кичури приближаваше към тях с разперени ръце. Напомняше за Джони Деп в „Карибски пирати“.

— Оливър! Как си, приятелю?

— Много добре, наистина, приятел — отвърна Оливър. Бет забеляза малка диамантена обица на ухото му. Той наистина е капитан Спароу, помисли си тя, знаейки, че на нейно място Луиза вече щеше да се е размазала от удоволствие. Оливър прегърна Джак ентусиазирано и го разцелува звучно по двете бузи. Никой не обърна внимание на тази бурна проява на чувства. Бет стоеше учтиво настрани и се усмихваше вътрешно на усилията на Джак да запази самообладание, докато го прегръщат и целуват.

— А това трябва да е Бет! — възкликна Оливър, тупна Джак по гърба и разтвори ръце за нова прегръдка.

— Това е Бет Алън, новият ни консултант. Запознай се с Оливър Лоренцели, приятел и потенциален колега — представи ги Джак.

— Само потенциален? — попита Оливър и повдигна вежди.

Джак поклати глава, докато Бет получаваше своята меча прегръдка и четири целувки. Козята брадичка на Оливър погъделичка бузите й. От него се носеше аромат на дива мента.

— Значи ще отседнете в „Маре и Монти“ в Бонифачо?

— Да. Твой служител ни го препоръча. Каза, че е много уютен и е прекрасно разположен нагоре в стария град — отвърна Бет.

— Уют? — Оливър се засмя. — Да, определено е много привлекателен. На ръба на скалата е. Надявам се, че обичате височини.

— Много, нямам търпение — каза Бет, докато Оливър ги водеше към изхода в следобедната горещина.

— Елате. Искам да ви запозная с някого.

Отвън стоеше жена с къси панталонки, тениска и джапанки, която говореше по мобилен телефон.

— Това е Мариса Корбиерес, нашият оперативен мениджър — обясни той.

Ако Оливър беше капитанът на „Лоренцели Туре“, Мариса беше верният му първи помощник. На около двадесет и пет години, тя бе дребничка, с матова кожа и къдрава черна коса. Изглеждаше в много добра форма и Бет почувства пристъп на завист към очевидно много активния й начин на живот.

— Тъкмо казвах на Джак и Бет, че без теб, Мариса, компанията ни е загубена — заговори Оливър, когато тя затвори телефона.

Мариса поклати глава и се усмихна.

— Не бих се изразила точно така. Тук имаме много добър екип. Оливър ме ласкае.

— Мариса ще ни придружава в прехода — отвърна той, докато пресичаха пътя към летището и се насочваха към паркинга.

— Благодаря за отделеното време. Трябва да сте много заети, още сте в разгара на сезона — обърна се Бет към нея, когато мъжете избързаха напред, унесени в разговор.

— Нямам нужда от извинение, за да съм извън офиса и да катеря. Очаквам го с нетърпение — отвърна тя. — По-важното е, че сме много щастливи от интереса на „Бит Аутдоорс“ към нашите преходи. Когато видите какво можем да предложим, съм сигурна, че ще останете доволни.

Погледът на Бет обходи розовите планини, които се издигаха в далечината. Със или без Джак, щеше да си прекара добре.

— Вече знам, че тук ще ми хареса — каза почти на себе си.

— О, била ли си в Корсика и преди? — попита Мариса, когато Оливър отвори вратите на черен джип със затъмнени стъкла.

Бет се изчерви и се качи на задната седалка.

— Веднъж — но беше много отдавна.

Дори Джак да беше доловил нещо в забележката й, не му пролича и след миг те вече пътуваха по прашния неравен път към китното градче Бонифачо.

[1] Град в югоизточната част на о-в Корсика. Летището край Фигари е трето по големина на острова. — Б.пр. ↑

Глава 19

Бет лежеше по бельо на хотелското легло и се взираше в тавана. Стар вентилатор раздвижваше въздуха, колкото да го направи поне малко по-поносим. Обърна глава към прозореца, чиито крила бяха здраво захванати за стената, за да не се блъскат от бриза, който подухваше от морето.

Надигна се от леглото, отиде до прозореца и надникна през малкото балконче. На трийсетина метра под него морето с грохот се разбиваше в скалите. Вдиша дълбоко, свежият въздух се смесваше с уханията, които идваха от множеството ресторанти наоколо. Височините я зареждаха с енергия и дори перспективата да прекара вечерта с Джак не можеше да помрачи настроението й.

Бет заслони очи с ръка и се опита да различи брега на Сардиния. После се върна на леглото, отпи от бутилката с вода и се опита да прегледа отново записките и маршрута си. Не стигна много далеч, защото мислите й постоянно се връщаха на разговора й с Джак, след като се настаниха. Той най-сетне обясни защо бе дошъл с нея, докато дамата седяха на хотелската тераса и пиеха студени коктейли в очакване да подготвят стаите им.

— Не смятам, че си неспособна да се справиш с пътуването сама — започна той. — И не е, защото не ти вярвам.

— Но аз щях да се справя — настоя тя. — Имам списък с критерии и въпроси, по-дълъг от ръката ти. Нямаше да се оставя да ме подведат. Ако пакетът не е изпипан до последния детайл, ще направя всичко възможно да бъде, преди да се съгласим.

— Бет…

— Джак, бях невероятно задълбочена.

— Знам, че е така — съгласи се той и свали слънчевите си очила, за да може тя да види очите му. — Има две причини да съм тук и едната от тях няма нищо общо с пътуването, поне не изцяло.

— Ще се радвам да ги чуя.

— Погледни го така. Аз управлявам туристическа компания, а не съм пътувал откакто започнах работа. Не се доближавам достатъчно до същността на това, което предлагаме, а вярвам в личния пример. Ако това ще те успокои, реших да придружа Том и Шрея на две от срещите им с доставчици преди края на тази година.

Тя смръщи чело, несигурна дали да му вярва, или не.

— Но какво трябваше да си помисля аз, когато се появи на летището? Можеше да ми кажеш — отвърна тя нервно, разбърквайки леда в чашата си. — Предполагам, че имаш милион по-важни неща за вършене от това да идваш с мен. Имам предвид, че сигурно си променил целия си график, за да уредиш пътуването. Или всъщност Марта го направи?

— Може би трябваше да ти кажа, но, честно, не бях сигурен, че ще успея да пренаредя графика си без предупреждение. За късмет една от важните ми срещи бе отменена и успях да тръгна — допълни той бързо, намеквайки, че няма място за спорове.

Бет се опита да се освободи от чувството, че двамата кръжат един около друг и се дебнат.

— А що се отнася до твоите способности, Бет, това е голям договор. Не смятам, че е честно да те изпращам сама и да те натоварвам с цялата отговорност.

— Значи не съм аз, а ти… — каза тя тихо, без да отмества поглед от ръцете му около чашата.

— Не забравяй, че Оливър и аз се познаваме от много време. Ще бъде глупаво да не се възползвам от този факт. Аз го познавам — каза Джак.

— А аз не бих могла?

Портиерът се появи до масата им.

— Стаите ви са готови, господине.

— Благодаря — отвърна Джак, пресуши чашата и вдигна чантата си.

— Настина, не те проверявам — каза той, когато преминаха от следобедния пек в хладната сянка на фоайето. — Опитай се да ме възприемеш повече като изследовател.

Топлата му усмивка разколеба съмненията й. Обяснението му звучеше напълно разумно, въпреки че появата му на летището беше доста неочаквана. Имаше смътното подозрение, че Джак бе твърде уплашен да я предупреди предварително, но не искаше да спори с него повече. Все пак той беше изпълнителният директор.

— Тук съм единствено за подкрепа и съвет, когато се нуждаеш от тях. С изключение на това ме приеми просто като още един гост.

— Обърна, се той към нея, докато следваха портиера към стаите си.

— Искаш прекалено много.

Спряха пред стаята й.

— Знам, но можеш ли да опиташ?

Бет кимна и постави ключа в ключалката, но не отвори вратата. В коридора беше задушаващо топло. Той се пресегна и завъртя ключа вместо нея. Бутна вратата и докосна ръката й.

— Ще видим, но не забравяй кой командва тук — промърмори тя и влезе в стаята си.

— Ще се видим в седем. — Засмя се той и продължи нагоре по стълбите. Обувките му отекваха шумно по дървения под.

Бет погледна ръката си. Все още чувстваше допира на пръстите му. Светлината в стаята бе станала приглушена, а сенките — по-издължени. Погледна към часовника си и скочи от леглото. Трябваше да се приготви за вечерята.

Взе си душ в старомодната баня и се уви в голяма бяла кърпа, оставяйки бризът да изсуши косата й. След това започна да разопакова раницата си. Чисто бельо, крем против насекоми, къси панталони, джапанки, карти — всичко беше извадено и разпръснато по леглото и пода. Оливър беше предложил да оставят всичко излишно в офиса му, за да се движат с възможно най-малко багаж по време на прехода. Беше стигнала до дъното на чантата, когато намери нещо, за което беше сигурна, че не е прибирала в багажа си — пакет, увит в розова хартия.

— Това пък какво е? — помисли си тя, като извади пакета и започна да го разопакова. Вътре имаше рокля, от която изпадна цветна бележка. Бет я вдигна и по лицето й се разля усмивка.

Скъпа моя,

Не трябва да изглеждаш занемарена за Орландо Блум.

С обич,

Лу ххх

П.П. Облечи я и ми прати снимка.

Бет внимателно разгъна роклята и я вдигна. Беше от тези дрехи, които се носеха намачкани. Млечносин крепиран памук с връзка през врата и гол гръб. Зачуди се дали не я бе виждала в стаята на Луиза, но въпреки това беше трогната. Понякога сестра й беше истинско съкровище. Тъкмо когато си мислиш, че не е чула и дума от това, което казваш, или просто не й пука, тя правеше нещо импулсивно като това.

Остави кърпата да падне на пода и облече роклята. Памучният плат беше студен и нежен върху голата й кожа, въпреки че прилепна по всичките й извивки. Отвори вратите на стария гардероб и както очакваше, намери голямо огледало със странна пукнатина по средата, която разделяше отражението й на две, както старите панаирджийски атракции. Трябваше да признае, че синьото изглеждаше прекрасно върху златистата й кожа, а косата — блестяща и гладка, благодарение на вълшебните кичури на Фрея. Направи си снимка в цял ръст и написа съобщение на Луиза.

Благодаря, Лу.

Роклята е супер. Тръгвам.

Орландо чака в бара.

Б. Ххх

Докато изпращаше съобщението, се сепна от почукване на вратата. Поглед към часовника й подсказа, че беше по-късно, отколкото бе предполагала.

— Бет?

Тя затаи дъх. Беше Джак. Паникьоса се. Имаше ли време да съблече роклята и да се напъха обратно в късите панталонки и чиста тениска? Дори и да имаше, не знаеше къде са сред този хаос по пода и на леглото.

— Бет! — извика той.

По дяволите, къде бяха панталонките? Къде бяха бикините, за бога?! Не можеше да го пусне да влезе вътре така. По някаква причина мисълта да го пусне в стаята, както беше гола под тънката рокля, я накара да се почувства уязвима. Неочаквано свиване в долната част на стомаха й я накара да осъзнае, че чувството не й беше неприятно. Възможността Джак да я види без бельо беше непоносимо секси.

Той почука отново, по-силно и напрегнато.

— Бет, добре ли си? — Гласът му звучеше загрижено.

Добре?! Какво си мислеше, че може да й се случи в хотелската стая? Да я отвлекат местни терористи? Да се подхлъзне в банята?

— Изчакай за момент! — извика тя, като продължаваше да търси бельото си.

Дръжката на врата помръдна леко.

— Тук съм. — Усмихна се тя, като отвори вратата.

Изражението му, когато видя роклята, казваше всичко. Бързо си възвърна самообладанието, но тя все пак беше уловила погледа му. Определено беше изненадан, вероятно дори му харесваше — не беше много сигурна. Твърде заета бе да се прави на небрежна, защото Джак — изкъпан, бръснат, с лек аромат на мента около себе си, в дънки и бяла риза, беше повече, отколкото тя можеше да понесе.

— Не… не знаех, че още се приготвяш… — Поколеба се той, видимо засрамен. — Изчаках малко на рецепцията и после си помислих, че може да си загубила представа за времето, да си заспала или нещо… Когато не отговори, се притесних и помислих…

— Че съм паднала през балкона? — засмя се тя нежно.

— Ха-ха, много смешно.

— Всъщност работех и съм се отнесла. После трябваше да… си измия зъбите.

— О, добре. Разбира се. Готова ли си да тръгваме?

— Да. Само да се обуя и да си взема очилата — каза тя, забелязвайки джапанките си и чифт бикини да се подават изпод една от възглавниците.

Обърна му гръб и го изруга, задето остана да я чака на вратата. Обу джапанките и успя да смачка бикините на топка в ръката, преди да ги пъхне в малка чантичка.

— Готова съм — съобщи и се обърна към него.

Видя го как я гледа. Изглеждаше почти хипнотизиран.

— Виждам. — Посочи към нощното шкафче. — Да не забравиш слънчевите си очила.

— О… да, колко съм разсеяна — Засмя се неловко.

Джак отиде до леглото, взе ги и й ги подаде.

— Тръгваме ли?

Няколко минути по-късно те си проправяха път по тесните улички на Бонифачо към стъпалата, които водеха надолу към кея. Вечерното слънце все още имаше своята топлина и приятно галеше голите й рамене. Косата й я гъделичкаше. В подножието на хълма, успоредно на вълнолома, плътно обградени от яхти, рибарски лодки и малки барове, имаше десетки ресторанти.

— Избирай — подкани я той, когато тръгнаха по вълнолома.

— О, няма значение — отвърна тя небрежно. Където и да е, помисли си тя, стига да имаше тоалетна, където да обуе някакво бельо. Спряха се до порутена пицария до магазин за тютюн.

— Какво ще кажеш за това?

— Сигурна ли си? Мисля, че можем да намерим нещо по-уютно. Все пак следващите няколко дни ще имаме достатъчно възможности да се измъчим.

— Разбира се.

Продължиха да вървят бавно, разглеждаха менюта и наблюдаваха сервитьорите, които щъкаха между кухните и масите по брега, понесли чинии с морска храна, пържоли и пица Най-накрая Джак посочи няколко маси под малък навес.

— Това ми изглежда добре. Харесва ли ти?

— Да — отговори тя, опитвайки се дискретно да придържа роклята към тялото си с една ръка.

— Сигурна ли си, че не ти е студено? Вятърът се усили.

— Просто съм гладна. Готова съм за нещо топло.

Той повдигна вежди, а тя съжали за думите си.

— Тогава по-добре да те нахраним бързо — каза и се усмихна.

Почувства ръката му на гърба си, насочваше я напред към една от масите. Изглежда не забелязваше, че го прави, жестът му бе напълно несъзнателен. Тя потръпна от бриза, когато ароматите на подправки, чесън и бензина от колите се смесиха и погъделичкаха обонянието й.

Ресторантът, който Джак беше избрал, беше вероятно най-малкият на кея и все още не беше много пълен. Барът и кухнята се помещаваха в нещо, което приличаше на пещера — ниша, издълбана в скалата, която буквално държеше част от града върху себе си. Минути по-късно един от сервитьорите й предложи стол, подаде им менюта и попита дали искат аперитив.

— Бира — поръча си Джак.

— Оранжада.

Той я погледна изненадан.

— Жадна съм и… трябва да отида до тоалетната — обясни тя.

— Добре — отвърна той и се усмихна, макар че беше учуден на връзката между двете.

След няколко минути тя се върна. Намести се на стола и се почувства по-сигурно.

— Много съм гладна — обяви тя, като взе менюто.

Джак й хвърли любопитен поглед.

— Аз също. Направо умирам от глад.

Глава 20

Джак полагаше усилие да се концентрира върху менюто. Беше почти загубен, когато Бет отвори вратата на стаята и той я видя в тази прилепнала, ефирна рокля, която показваше голите и рамене. Влюби се отново в свободно пусната й коса, в начина, по който слънцето проблясваше в нея.

— Избрахте ли си? — попита сервитьорът на френски.

— Бих искала риба на скара с пресни билки — отвърна Бет.

По гърба на Джак премина тръпка, когато си представи как тя се измъква от роклята си и дрезгаво прошепва на ухото му: „Искаш ли да спиш с мен, Джак?“. Покашля се изнервен от налудничавата си фантазия.

— Господине? — обърна се към него сервитьорът. — Избрахте ли вече? Искате ли същото като госпожицата?

— Вълк на скара? — заекна той, открил най-сетне какво бе поръчала тя.

Бет се изкиска.

— Риба. Вид средиземноморска риба, но означава и вълк, прав си.

— О, добре. Разбира се — усмихна се той, а вътрешно се гърчеше от срам. — Ами… това, моля. — Посочи той в менюто. — Специалитетът… — опита се да го прочете на френски.

— Бели бъбреци?

— Да, моля.

— Сигурен ли е господинът? — попита сервитьорът, отправил към Бет многозначителна усмивка. — Сигурен ли сте, че искате — как го казвате на английски — свински тестиси?

Бет се засмя, когато Джак се намръщи.

— Господи, не. Имах предвид това, това под него.

— Пица „Маргарита“?

— Да, точно това, благодаря.

Сервитьорът изсумтя.

— Пица за господина и риба на скара за госпожицата. Ще желаете ли вино?

— Бутилка розе, моля — отвърна Джак.

— Добре.

Сервитьорът взе менютата и се върна на бара, но не пропусна да хвърли многозначителен поглед и към двамата.

— Добър избор на вино — каза Бет. — Розето ще върви по-добре с пицата, отколкото с тестисите или с вълка на скара. За тях би предпочела хубаво червено вино.

Джак се засмя от сърце. Не го интересуваше, че се шегува с него, просто обичаше да я вижда усмихната. Това отпускаше лицето й и добавяше секси блясък в сивите й очи. Страните й сияеха от слънцето и тя хапеше долната си устна, жест, който той намираше за невинен и при все това странно еротичен. Вдигна чашата.

— Тази бира е просто страхотна. Бях забравил колко е добра. Заповядай, опитай.

Капчици вода се спуснаха по ръката му, когато й подаде чашата. Тя здраво обви пръсти около хлъзгавото стъкло.

— Опитай я. Фантастична е — подкани я той.

Бет отпи и облиза устни, за да почисти малкото петънце пяна.

— Добра е. Много добра — отвърна усмихната. — Толкова сладка и при все това горчива. Помниш ли последния път, когато пихме…

Спря се рязко, но беше прекалено късно, защото Джак помнеше. Беше един ден от техния преход. Бяха се измъкнали от основната група, за да купят храна, но в крайна сметка правиха любов в гореща и прашна овчарска колиба. След това, почти припаднали от жажда, спряха да изпият по чаша местна бира. Кестенова бира, точно като тази, с плътна сладка пяна.

— Пицата ти — каза Бет тихо.

— Чудесно!

Донесъл поръчките, сервитьорът извади кибрит и запали свещта на масата им.

— Малко романтична атмосфера, нали? — каза той усмихнат.

Бет сведе поглед, за да не може Джак да види лицето й.

— Може ли още малко хляб, моля? — попита той учтиво.

По-късно, когато изкачваха стълбите обратно към града, Бет се чувстваше сякаш цялото й тяло гори и не беше сигурна дали е от виното, или от стръмното изкачване. Вечерята беше толкова непринудена и спокойна и, с изключение на сервитьора, който ги смяташе за двойка, това бяха най-спокойните няколко часа, които прекарваше с Джак, откакто се познаваха. Извън офиса изглежда и двамата се чувстваха свободни да бъдат себе си. Опита се да не мисли колко много си приличаха всъщност.

— Мариса изглежда мила. Откога ги познаваш с Оливър? — Започна тя разговор, когато двамата достигнаха крепостните стени на града на върха на хълма.

— О, от години. Работихме заедно един сезон в туристическа компания в Алпите, а после той се премести тук преди доста време.

— Той е много харизматичен и чаровен — каза тя и въздъхна драматично.

— Харизматичен? Ще трябва да му кажа. Невъзмутим човек е Оливър, и много умен при това. Има магистратура по английски и история от Сорбоната.

— Клиентите сигурно го обожават, толкова е забавен и остроумен. Някак ироничен — по секси френски начин — добави Бет замечтано.

Той издаде долната си устна и се направи на обиден.

— Мисля, че се шегуваш с мен, така ли е?

— Може би. Може би съвсем мъничко… — отвърна тя, опитвайки да не се засмее.

— Ти си много непослушна, Елизабет — каза той с френски акцент и размаха пръст, докато тя се опитваше да сподави смеха си.

Чувстваше се замаяна от виното и смеха, докато Джак продължаваше да имитира английския на Оливър.

— Не мисля, че мога да те оставя да се шегуваш с мен, Елизабет. Може би ще трябва да ти дам урок по френски…

— Не смей! — писна тя, когато той пристъпи към нея.

Джак се намръщи, но очите му още се смееха.

— Да не смея какво?

— Да продължаваш с този френски акцент — отвърна тя, без да се осмели да каже какво си бе помислила.

Лицето му помръкна.

— А аз си мислех, че е очарователно…

Той поклати глава и се разсмя от сърце, което накара сърцето й да забие лудо от удоволствие. Но и от страх, защото се опасяваше, че отново се връща в една добре забравена част от миналото си.

Като достигнаха крепостните стени, небето беше почти индигово синьо и над улиците проблясваха светлините на града. Луната правеше пътека по водната повърхност — широка трепкаща следа, по която й се прииска да тръгне веднага. Джак се облегна на вълнолома.

— Помислих, че ще имаш нужда от почивка след изкачването — пошегува се той.

— Какво? Аз? Изглежда ти имаш нужда от почивка.

— Хей, опитвам се да спортувам всеки ден. Навикът ми с кафето е причината да се изморявам.

— А навика с виното? Шоколадовата зависимост? Според слуховете Марта вече има карта за лоялен клиент в „Старбъкс“ и пекарната до нас.

Той й хвърли възмутен поглед.

— Да не твърдиш, че не се грижа за себе си? Тялото ми е храм, Бет, или поне ще бъде, когато се прибера. Възнамерявам да водя безукорен живот. Нищо няма да докосва устните ми, освен хималайски боровинки и минерална вода.

Тя трябваше да прикрие смеха си, докато той стоеше изправен, със стегнат гръб и тържествено изражение на лицето. Наистина не си пасваше с дънките и ризата. Двама възрастни мъже ги погледнаха учудени, той им пожела приповдигнато „Лека вечер!“ и посочи към стръмните стълби, които изчезваха в тъмнината към града.

— Ела, да отидем за кафе и коняк. Знам точното място.

Впуснаха се в лабиринта от криви тесни улички. Сгради, високи пет или шест етажа, надвисваха от двете им страни, оградени от ресторанти, изпълнени с хора, които вечеряха, смееха се, пушеха, разговаряха. Като заобикаляха сервитьори с пълни подноси храна и напитки, те се изкачваха постепенно, докато не завиха зад един ъгъл и пред тях не се показа морето.

Там, буквално на върха на града, издигнат високо в черното звездно небе, се мъдреше малък бар в скалите. Чаени свещи блещукаха по масите. Беше като малка вълшебна пещера и по начина, по който Джак я гледаше сега, те можеха да са на милиони километри от дома, а не само на няколко хиляди.

Бет поръча напитките — две кафета и две чаши мирта — местния билков ликьор. Седяха тихо, загледани в морето и отсрещния бряг, докато чакаха поръчката си. Малта искрица надежда толкова слаба и далечна колкото една от звездите, беше започнала да трепка в сърцето и съзнанието й. Смееше ли да се надява, че е сбъркала за Джак? Че той може да се е променил, да съжалява, че я е изоставил и дори да се надява да поднови връзката им?

— Толкова е красиво — каза тя, когато питиетата им пристигнаха.

— Действително — съгласи се той. — Дори идилично.

— Кара те да не искаш да се прибираш.

— Така е — потвърди той и изсипа пакетче захар в кафето си със сметана. — Е, как са нещата между теб и Маркъс?

— Как са нещата между теб и Камила?

Джак спря да разбърква кафето си и внимателно постави лъжичката в чинийката.

— Предполагам, че си го заслужавам.

Бет въздъхна.

— Маркъс и аз сме… опитваме се да поддържаме връзката си, но е трудно, когато сме разделени.

— Предполагам. Връзките от разстояние са невероятно трудни. Съжалявам, че не се получава толкова добре, колкото се надяваше. Може би — допълни той, — всичко ще се оправи, когато се прибереш окончателно.

— Може би — съгласи се тя и почувства стягане в гърлото при мисълта, че скоро завинаги ще напусне света на Джак. — Все още ли са сериозни нещата между теб и Камила? — попита, като сипа захар, която не искаше, в кафето си, само за да не го поглежда в очите.

Джак мълча толкова дълго, че тя все пак трябваше да го погледне.

— Сериозни? Не съм сигурен какво наистина означава това — отговори той внимателно. На отблясъците на свещта очите му добиваха цвета на нощното небе. — Искаш ли да поговорим за прехода утре? — попита той. Полъх на морския бриз залюля пламъците на свещите и за момент мястото се изпълни с причудливи сенки.

— Предполагам, че наистина трябва — отвърна тя и настроението й помръкна. — Тук сме по работа.

Успяха да обсъдят задачите за утрешния ден, преди разговорът да се отклони към спомените на Джак за Оливър. После Бет сподели няколко истории за Луиза и баща й.

— Мисля, че собственикът иска да затваря — обади се тя, когато светлините изгаснаха. Джак извади няколко банкноти от портфейла си и ги остави на масата

— Да тръгваме, преди да са ни заключили пред хотела.

Двамата се запровираха из тъмните улички и тесните алеи, достатъчно близо, за да чувстват топлината на телата си, но не и за да се докоснат. Когато стигнаха хотела и Джак я последва нагоре по стълбите, Бет усети, че сърцето й бие все по-бързо с всяка стъпка. Когато отключи вратата на стаята си, той я последва и това изглеждаше най-естественото нещо на света.

Бет включи старинната нощна лампа и сенките им оживяха като гигантски марионетки, танцуващи по стените. Като остави чантата си на бялата завивка, тя се обърна, чувствайки как сърцето й ще изскочи от гърдите й. Той беше толкова близо до нея, че тя можеше да почувства топлината на тялото му, да усети аромата на свежия нощен въздух, полепнал по ризата и кожата му.

— Мисля, че е време да си кажем лека нощ — прошепна тя.

— Така мисля — съгласи се той.

Протегна ръка и докосна лицето й с върховете на пръстите си. Вдигна брадичката й нагоре и нежно проследи контура на лицето й с палец.

— Лека нощ, Бет — промърмори и я притегли нежно към себе си. Сега тя знаеше каква бе тази болка, която изпитваше от онзи ден в офиса. Това беше желанието, нуждата да разбере дали целувката на Джак все още е така сладка, както преди.

Когато устните му докоснаха нейните, тя получи всички отговори, които й трябваха.

Устните й се впиха в неговите и желанието обгърна цялото й тяло като огън. Дланите й галеха твърдите мускули на гърба му. Целувката им беше топла, нежна и чувствена. Накара я да се почувства така, сякаш не можеше да диша и костите бяха изчезнали от тялото й.

Джак целуваше раменете й, нежно захапа ключицата й. Бет се задъха и се притисна по-силно към него. Ръцете й се спуснаха по гърба му към колана на дънките му и все по-надолу, на сантиметри от това да се плъзнат под ризата му.

— До утре, тогава — прошепна той, когато пръстите й докоснаха колана му.

Сърцето й прескочи.

— Утре — прошепна и се отдръпна от него.

Вече го нямаше. В стаята отекваше само плисъкът на вълните, които се разбиваха в скалите долу, и вятърът, който си играеше с прозорците.

Когато стъпките му бяха само далечно ехо по стълбите, тя отвори капандурите и се наведе напред, оставяйки вятърът да охлади горещото й тяло. Въпреки всичките й добри намерения, знаеше, че сърцето й балансира на ръба на пропаст, толкова стръмна и опасна, колкото и тази под прозореца.

Глава 21

Призори Бет вече се беше отказала от опитите да заспи поне за малко, затова облече риза без ръкави, нахлузи новия си къс панталон и се измъкна от хотела. На кея откри ранобудно кафене, което вече жужеше от глъчката на рибари и магазинери, които отиваха на работа.

Поръча си еспресо, взе местния вестник и се опита да прочисти съзнанието си, преди отново да се види с Джак. Предната вечер беше започнала непохватно, но беше завършила с интимност, която я остави без дъх. Целувката им, толкова нерешителна и толкова чувствена, я беше подтикнала да се осмели да се надява, че може би все пак имаха втори шанс, въпреки всичко. Остави няколко, монети на масата и бавно се запъти обратно към хотела.

Джак не беше в малкия салон за закуска, както Бет очакваше. Дали и той като нея разсъждаваше за това какво означава случилото се или какво следва оттук нататък. Не посмя да почука на вратата му, а се зае с багажа си с надеждата, че той ще й се обади.

Измина доста време, слезе до рецепцията и оправи сметката за предната вечер. Отвън скърцането на автомобилни гуми извести пристигането на минивана на Оливър. Тя изтича до вратата и го видя как паркира колата между микробуса за доставки и един мотопед. След това слезе и тръгна към нея с разтворени ръце.

— Добро утро, Бет! Виждам, че си готова, ами Джак? Добре ли е?

Тя отвърна на целувката му.

— Надявам се. Днес не съм го виждала още.

Оливър присви очи срещу сутрешното слънце.

— Значи не сте закусвали в леглото, така ли?

— Не. — Успя да се усмихне тя.

Той повдигна вежди.

— Значи Джак трябва да страда от много тежък махмурлук, за да не се е събудил за закуска с теб. Да не е прекалил с миртата снощи?

— Вечеряхме в ресторант на кея, а после пихме ликьор и кафе в един от баровете, но не смятам, че някой е прекалил толкова, че да пропусне закуската.

— Може просто наистина да е много уморен — каза той и я погледна в очите. — Може би той се… как го казвате? Излежава?

Бет почувства как се изчервява.

— Мисля, че все още си оправя багажа. Как е Мариса? — попита тя ведро, докато той прибираше раницата и в багажника на колата.

Лицето му помръкна.

— О, Мариса няма да идва с нас. Имаме друг спътник.

Бет се опита да прикрие разочарованието си.

— О, и кой е той?

— Мисля, че е свързан с компанията ви. Момент, ето го и поспаланкото.

Джак се появи с преметната на рамо раница. Черната му тениска и късият спортен панталон подчертаваха дългите му загорели ръце и крака. Носеше и широки тъмни очила. Сърцето на Бет заби ускорено.

— Джак, приятелю! Бет ми каза, че не си закусвал. Да не си малко разстроен? — пошегува се Оливър.

— Всъщност, чувствам се прекрасно — отвърна той и погледна крадешком към Бет. — Марта, моята асистентка, ми се обади доста рано.

Почувства облекчение. Значи не я избягваше умишлено. Явно не съжаляваше за целувката.

— Добре. След като натоварихме всичко, да опитаме да тръгнем, преди да стане прекалено горещо — каза Оливър, поглеждайки часовника си. — Но преди това трябва да изчакаме другия си спътник. Надявам се, че ще е тук скоро. А! Мисля, че това може да е тя.

Ситнейки по тясната неравна уличка от града, към тях се приближаваше висока руса жена с кремав костюм и слънчеви очила, които покриваха повече от половината й лице. Тя им помаха и Оливър кимна в отговор. Джак беше като ударен от гръм, но все пак се усмихна широко и отиде да я поздрави, когато тя се приближи достатъчно. Бет имаше чувството, че сърцето й пада от най-високата възможна точка и се размазва на самото дъно.

— Джак, скъпи!

— Камила! — поздрави Джак и я разцелува.

Бет силно прехапа устни с надеждата, че ужасяващата буца в гърлото й ще изчезне, преди да избухне в плач. Изминалите двадесет и четири часа бяха крехки и прекрасни като сапунено балонче. То беше нараствало и ставало все по-красиво, а сега изведнъж се пръсна пред нея.

— Здравей, Бет — поздрави Камила, прегърнала Джак през кръста.

— Здравей, Камила Каква приятна изненада. По работа за списанието ли си тук? — отвърна Бет измъчено.

Камила повдигна вежди и нацупи устни.

— О, мила. Джак не ти ли е казал още? Идвам с вас на прехода.

Ако съдбата беше благосклонна към нея, земята щеше да се разтвори и да я погълне. Джак беше поканил Камила на прехода. Беше си играл с нея предната вечер.

— О, аз не… предполагах.

— Не съм казал на никого, Кам — каза Джак, без да отделя очи от Бет, — защото не знаех, че си на острова. Не че не се радваме да те видим, разбира се.

— Наистина ли? — попита тя рязко. — Мислех, че Оливър ти е обяснил всичко миналата вечер. Обадих се в офиса му веднага щом кацнах на летището и той каза, че ще предаде. — Тя се усмихна победоносно на Бет. — Че няма никакъв проблем.

Оливър изглеждаше съкрушен.

— Опасявам се, че аз съм виновен. Вижте, опитах се да ви се обадя миналата вечер, но мобилните ви бяха изключени…

Камила присви очи.

— И на двамата?

— Да, но в хотела ми казаха, че не сте в стаите си или на бара, така че изпратих Мариса да остави бележка на рецепцията.

— Може би сте били твърде заети с подготовката? — предположи Камила.

— Всъщност да — включи се Джак бързо, хвана я за ръката и я поведе към колата. — Изключихме телефоните си, за да можем да се концентрираме върху подготовката за прехода. — Той се усмихна.

— Наистина съжалявам, че не сме получили бележката ти, Оливър.

— Може би портиерът е забравил да я предаде? — предположи Бет, а Камила нацупи устни.

— Може би сте работили толкова усилено заедно, че сте забравили да я вземете — каза тя натъртено.

Джак я целуна по бузата.

— Няма значение, Кам. Сега си тук. Може ли просто да тръгваме?

— Ти каза, че поканата е отворена и когато разбрах от Марта, че си решил да дойдеш тук с една от служителките си, как можех да не дойда? — обясни Камила, докато галеше ръката му. — Все пак малко приключение и в същото време проучване на една от дестинациите ви за списанието беше твърде изкушаваща възможност, за да я пропусна. Реших, че е просто отлична идея, не мислиш ли, Джак?

Бет се опита да се сниши до прашинка, когато той се усмихна снизходително.

— Добре, Камила. Едно предварително обаждане можеше да ни помогне да ти осигурим повече комфорт, но сега си тук и ще направим всичко възможно, за да се чувстваш добре.

— И колко мило от твоя страна да пишеш за нас, Камила — добави Оливър и я изгледа преценяващо.

— Нали? — съгласи се тя и дари Оливър с една от редките си лъчезарни усмивки. — Много е трудно да получиш място в нашето издание, знаете ли. Рекламни агенти ми се обаждат постоянно и ми пишат денонощно, умолявайки ме просто да спомена компаниите им.

— Много щедро от твоя страна — каза Джак припряно. — Но може ли да тръгваме, преди да е станало прекалено горещо?

Като я хвана за ръката, той поведе Камила към колата. Сърцето на Бет беше някъде на дъното на туристическите й обувки. В перфектно скроения си кремав костюм, Камила изглеждаше като рядка екзотична пеперуда Бет знаеше, че нов къс панталон и няколко руси кичура не биха могли да постигнат това.

— Не забравяй да се отбиеш у нас! — предупреди Камила, когато Оливър подкара по калдъръмената улица.

— Имаш къща тук? — попита Бет удивена.

— Е, не точно моя. Заех я от приятел. Всъщност, той е директор издания. А и не си мислеше, че ще тръгна из джунглата облечена така, нали?

Точно тогава Бет улови погледа на Джак в страничното огледало — лицето му бе застинало в безизразна маска.

— Мисля, че Камила изглежда много женствено — сподели Оливър, когато подминаха вълнолома.

Бет се хвана за дръжката на вратата и се зачуди дали сега щеше да последва първият пристъп на автомобилна болест, откакто баща й я разхождаше из Шотландия със стар „Форд Мондео“. Минути по-късно те спряха пред изискан блок почти на самия бряг. Камила слезе от колата толкова елегантно, колкото се беше качила, и спря до входната врата.

— Искате ли по едно кафе, докато си приготвя багажа? — попита тя.

— Благодаря, но по-добре да побързаш — отвърна Джак.

— Само пет минутки, скъпи. Дори няма да усетиш, че ме няма.

Половин час по-късно колата все още стоеше на паркинга и след като бяха обсъдили маршрута, всички, без Оливър, бяха изпаднали в тягостно мълчание.

— Бет, защо не отидеш да провериш дали гостенката ни е добре? — предложи Оливър.

— Добра идея — кимна Джак.

Когато почука на вратата, Бет завари Камила в къс тъмносин панталон, шит по поръчка, плетено горнище на бански и чехли с ниско токче.

— Почти съм готова! — писна тя. — Само да си събера раницата.

Бет трудно можеше да пропусне раницата — огромна и препълнена. Бутилки, бурканчета и дрехи бяха разпилени по леглото.

— Да взема ли раницата ти? — попита Бет, без да споменава чехлите.

— Още не съм приключила с опаковането — сопна се Камила.

Въпреки това Бет вдигна раницата.

— Искаш ли помощ?

Камила вдигна рамене безучастно.

— Надявам се, че няма да е прекалено тежка… — каза Бет колебливо, притеснена за Камила.

— Ами няма да вадя нищо и със сигурност няма да тръгна без необходимите ми неща. Имам личен шампоан за тяло, ръчно приготвен от аптекар в Дълуич Вилидж. Ако използвам масова козметика, се изприщвам за секунди.

Бет видя решителността в погледа й и се отказа.

— А ако взема някои от нещата ти в моята раница?

— Разбира се — каза Камила, като й подаде три големи пластмасови бутилки и бурканче с морски соли, — забравям, че ти си свикнала с подобни неща. Очаквам, че можеш да понесеш и слон и така и да не се измориш.

Оливър и Джак седяха на стълбите на апартамента, когато Бет слезе с двете раници.

— Качвай се, Камила, скъпа — покани я Оливър сияещ, докато двамата с Джак товареха раниците. — Постави прекрасното си задниче на тази седалка и се отпусни. Ще се постараем да си прекараш просто невероятно.

— Тръгваме ли? — попита Джак с каменно изражение.

Камила сви грациозно крака на задната седалка и кимна Джак скочи на предната седалка и Оливър запали двигателя.

— Е, Бет — провикна се тя, като потеглиха, — как е гаджето ти? Продавачът на употребявани коли? Определихте ли дата на сватбата?

Глава 22

Беше забавно как тридесет и шест часа можеха да изглеждат като цял живот, помисли си Бет, когато на другата сутрин отвори очи сама в момичешката палатка. До нея лежаха смачкан спален чувал, кремът с морски соли и чехлите. Камила беше принудена да ги събуе час след като започнаха прехода и с огромна неохота да ги смени с любимите бързоходни сандали на Бет. Бяха изминали едва половината от разстоянието, а Бет вече се молеше Фрея да изобрети телепорт, с който да я върне обратно в офиса.

През тънката материя на палатката пронизително кикотене достигна до ушите й, последвано от дълбокия гърлен смях на Оливър. Не можеше да чуе дали Джак се смее, но това не беше изненадващо — той не бе изрекъл повече от две думи, откакто напуснаха апартамента на Камила в Бонифачо. Когато тръгваха тази първа сутрин, Бет се притесняваше, че забранената й целувка с Джак е изписана на лицето й. Чувстваше се едва ли не като лека жена, но на свечеряване, когато сенките се удължиха и жегата намаля, вече се чудеше колко ли близки наистина бяха Камила и Джак.

Четиримата прекараха сутринта в изкачване на хълмове и следване на пътеки между дърветата и през прашни дерета, преди да спрат за обяд в една овчарска колиба. Камила беше продължила първоначалния си целенасочен флирт с Джак. Той обаче изглеждаше изгубен в собствения си свят, но учтив, когато се налагаше да бъде. За щастие Оливър бъбреше достатъчно за всички тях, носеше чантата на Камила и й предлагаше помощ при всеки удобен момент.

Когато най-сетне стигнаха до мястото за нощуване, останаха около лагерния огън, докато небето не стана мастилено синьо. Джак се опита да убеди Камила, че сос за спагети и няколко маслини не са достатъчен източник на енергия за цял ден преход. След вечеря Оливър масажира краката й, преди да извади отнякъде голямо шише мирта.

По-късно, когато Бет се беше изкачила обратно до лагера след къпане в реката, чу смеха на Камила от палатката на момчетата. Постоя за момент под изгряващите звезди, затаила дъх, отчаяна да разбере кой от мъжете беше всъщност вътре. Явно беше заспала бързо, защото не помнеше Камила да си е лягала до нея.

Сгуши се обратно в спалния чувал с надеждата, че сутрешното слънце ще разреши объркването й. Когато с Джак споделиха тази разтапяща целувка в хотела, тя бе близо до това отново да му даде всичко. Надяваше се, че могат да продължат напред по някакъв начин, но появата на Камила разруши всичките й крехки надежди.

А сега… беше ли възможно Камила да си е намерила друга жертва? Мъж, който обичаше да й обръща внимание и откликваше на всяка малка прищявка? Бет се замисли отново за предната вечер, за Оливър, който събу сандалите на Камила сякаш беше предан поданик пред своята кралица. Не можеше да си представи Джак някога да масажира нейните крака така. Боже, не, той най-вероятно щеше просто да й подаде тубичка крем и лепенки. Тя несъзнателно се ухили широко, преди дръпването на цип да я накара да подаде глава от спалния чувал.

— Добро утро! — поздрави Джак, клекнал пред входа.

— Колко е часът? — попита тя, примигвайки срещу светлината, все още широко усмихната.

— Минава осем.

— О, по дяволите! Съжалявам, закъсняваме заради мен.

— Не бих се притеснявал. Вече изоставаме с километри. Няма причина да бързаме — успокои я той. — Закуската те очаква, освен ако не смяташ да я пропуснеш след снощната почерпка от Оливър.

Това беше първият смислен разговор, който водеха от вечерята им в Бонифачо насам.

— Добре съм, благодаря. — Тя се поколеба. — Идвам след минутка.

Той започна да затваря ципа, но го смъкна рязко обратно и подаде глава през дупката.

— Бет?

— Да?

— Искам допълнителния багаж, който носиш за Камила, преди да тръгнем.

После изчезна. Чувайки как стъпките му се отдалечават, тя се размърда в чувала. Можеше да се справи с тежката раница и днес. Стана й приятно от неговата предвидливост.

Напъха се в панталон и тениска и реши да звънне на Луиза. Набра номера. Вместо това се включи гласова поща, както и очакваше. Луиза без съмнение бе глуха за света в този ранен час.

До един часа на обяд бяха изминали половината от предвиденото за втория ден разстояние и решиха да обядват в бара на едно малко село. Камила настоя да влезе вътре в заведението заради климатика и Оливър я последва. Бет намери сенчеста маса с изглед към далечния бряг и отново набра номера на Луиза. Гласовата поща се включи отново и тя прибра телефона обратно в чантата си. Луиза вероятно пазаруваше навън.

— Бих дал десетачка да ми кажеш за какво си мислиш — каза Джак и остави поднос с два сандвича и чаши студена бира на масата.

— Мислех си за вкъщи.

Той дръпна един стол изпод масата.

— Маркъс не е ли звънял?

Тя го погледна, но очите му бяха скрити зад черните слънчеви очила.

— Не. Опитвах се да се свържа с Луиза, но вероятно си е изключила телефона.

— И ти се притесняваш?

— Не съвсем. Просто тийнейджърка. Може да й е свършил кредитът или да й е паднала батерията.

Той дръпна очилата на главата си.

— Може би не иска да говори точно сега. Вероятно е в тази възраст, когато не иска голямата й сестра да я проверява на всеки пет минути.

— Просто малко се притеснявам. Това е. Татко е толкова зает с магазина, а откакто мама я няма, ами… — гласът й затихна. Може би се тревожеше прекалено много за Луиза, но ако тя не я държеше под око, кой щеше да го прави?

— Ако бях на твое място, щях да спра да се безпокоя и да се насладя на времето, което имаме тук. Съвсем скоро ще трябва да се върнем обратно в реалността, а аз не очаквам този момент с нетърпение. Въпреки… малките засечки, не искам това да свършва. Бях забравил колко е прекрасно тук. Може така да те откъсне… — каза той и вдигна бутилката с бира.

— Да те откъсне от какво? — попита Бет.

— От постоянната надпревара, бачкането от осем до десет, четирите стени на офиса, бил той с изглед към целия град. Това ми липсва — да ходя, да водя, да уча…

— Чудех се как са те убедиш да се присъединиш към костюмарите — каза Бет колебливо. — Имаше време, когато казваше, че нищо на земята не може да те вкара в офис в града.

Но това беше преди години, когато и двамата бяхме различни, помисли си тя. Сега вече не беше сигурна. Целувката им в нейната стая преди две нощи я беше убедила, за момент, че те все още имаха много общо. Като сега, когато и двамата искаха просто да останат тук. Дали защото искаха да избягат от града, или щяха да се чувстват по същия начин навсякъде, стига да бяха заедно?

Джак отпи продължително от бирата си и обърса устните си с ръка. По пръстите му остана линия плътна бяла пяна.

— Не можем да останем тук вечно — каза тя, играейки си със салатата в чинията. — Аз имам отговорности.

— Всички имаме отговорности. Понякога обстоятелствата те принуждават да направиш неща, които никога не си и помислял. Животът просто те събаря. Не знам за теб, но аз умирам от глад. Ще ядем ли?

Когато приключиха с обяда, тя остави няколко банкноти до сметката.

— Ще вземем ли Камила и Оливър от бара?

— Добра идея. Аз ли да го направя, или ти?

Преди да успее да отговори, шум на двигател привлече погледите им към пътя пред заведението. Прашен миниван спря, вдигайки облак прах във въздуха.

— Познавам тази кола — каза Джак.

— Това е Мариса. Какво прави тя тук?

Той вдигна рамене.

— Нямам никаква представа. Не беше планирано да идва.

Смехът зад тях извести появата на Камила и Оливър от бара.

— Колко се радвам да те видя! — чуха те Камила да поздравява, когато Мариса се приближи. — Спасяваш ни живота, скъпа!

— Здрасти — поздрави Мариса, видимо стресната от топлото посрещане. — Ти трябва да си Камила.

— Какво те води насам? — попита Бет и разцелува Мариса.

— Благодаря ти, че дойде толкова бързо, Мариса — намеси се Оливър.

Мариса вдигна рамене.

— Няма проблем. Обаждането ти звучеше спешно.

— Някой ще ми каже ли какво става? — помоли Джак.

Камила пристъпи напред с леко наведена глава.

— Ами, чувствам се толкова ужасно, но се опасявам, че ще трябва да ви напусна.

— Аз също — съобщи Оливър с доста смутено изражение.

— Всичко наред ли е? — попита Бет.

— Няма проблеми у дома, нали Кам? — включи се и Джак.

Тя се изкиска високо.

— Боже, не! Просто… много е неудобно, но се опасявам, че получих предложение, на което не мога да откажа, от свръхлуксозен спа комплекс в Сардиния. Искат ме на обяд в новия си ресторант.

— Не може ли да отиде някой друг? — попита Джак остро.

— Скъпи, не ставай глупав. Аз съм спа експертът на „Воаяж“. Никой не оценява по-добре от мен маските с водорасли и освен това не бих могла да разочаровам… — тя прошепна името на източен благородник, за когото дори Бет беше чувала. — Едва ли бих могла да му кажа, че отхвърлям поканата му, защото съм на къмпинг с вас, нали?

— Правилно — съгласи се Джак и обърна поглед към приятеля си.

— Но наистина не разбирам защо и ти трябва да ни оставиш, Оливър?

Той вдигна рамене.

— Ами, трябва да ескортирам Камила до самолета.

— Не може ли да го направи някой друг от служителите ти? Мариса, например.

— Всички са много заети — каза той смутено. — А и имам спешен проблем с — как го казвате — данъчен, който трябва да разреша. Най-добре е и двамата да тръгнем сега.

Бет стоеше настрана и се опитваше да разбере чувствата си. След като с Джак отново бяха започнали да строят мостове един към друг, беше разочарована, че пътуването им трябва да бъде съкратено. Прибирането обратно в Лондон означаваше обратно към чисто професионалните взаимоотношения. Вече не знаеше как би се чувствала от това.

Камила се качи като кралица в колата, докато Джак и Оливър товареха багажа, потънали в разговор. Бет остави раницата си върху купчината в багажника, но Оливър поклати глава.

— Но, Бет, това ще ти трябва.

— Пеша ли ще ходим до Бонифачо? — пошегува се тя. — Нямам против, но може да отнеме известно време.

През прозореца на колата видя как Джак целува Камила.

— Бет — каза Оливър и я хвана за ръката, — само аз и Камила се връщаме в Бонифачо. Обсъдих го с Джак и той се съгласи, че няма нужда да провалям остатъка от вашия преход. Полетите ви са резервирани за петък. Времето е прекрасно, защо да си разваляте почивката? Защо не продължите проучването си?

— Оливър не иска проблемите му да засягат нашето преживяване — допълни Джак зад нея.

— Много съжалявам, но трябва да вървим — извини се Оливър и й целуна ръка. — Ще ви взема в петък. Звъннете ми, когато сте близо до мястото на срещата. Приятно прекарване — пожела той и им помаха.

— Джак… — просъска тя, но Оливър вече отваряше вратата на колата.

Мина й през ума, че Джак беше инсценирал всичко, за да останат сами, но отхвърли идеята. Сега той стоеше до нея и махаше жизнерадостно.

— Бъди професионалист — каза й той през зъби, когато Оливър се качи в колата и шумно затвори вратата. Ръката на Камила се подаде от страничния прозорец, когато двигателят заработи.

— Чао, и не правете нищо, което аз не бих правила! — извика тя.

Миниванът изчезна в облак прах с Мариса на волана и Оливър, който им се усмихваше от задното стъкло. Бет се озова сама с Джак, загледана в раницата на земята между тях. Сега имаха само една палатка.

Глава 23

Една палатка — двама души. Дори с нейната слаба математика Бет можеше да се сети за единственото решение. Един от тях трябваше да спи отвън. Не че бяха обсъдили проблема кой къде щеше да спи. След като разпределиха багажа, тя метна раницата на гърба си и тръгна с възможно най-бърза крачка, оставяйки Джак след себе си. Тя просто не искаше да приеме факта, че ще бъдат сами цели два дни. Залогът изведнъж бе станал непоносимо висок.

— Е, значи сме само ние — каза тя, когато той я настигна след около километър.

— Така изглежда — отговори той. — Само аз, ти и няколко муфлона. И, преди да си попитала, може да спреш да се тревожиш как ще делиш палатката с мен. Ако това те притеснява, ще спя отвън.

— Нищо не ме притеснява. Напълно добре съм.

— Наистина ли? — той се намръщи.

Бет стегна презрамките на раницата си, готова да ускори темпото отново, но Джак още се бавеше.

— Не съм канил Камила на този преход, знаеш ли — каза той. — Отправих неопределена покана, но нямах никаква идея, че тя ще се появи тук. Трябва да ми повярваш, че не бих направил това, без да те предупредя. Обадих се на Марта. Тя казва, че Кам й се е обадила в деня, преди да заминем, и тя се е изпуснала, че идвам с теб.

Обяснението му звучеше напълно убедително, но така беше и с мотивите му да се появи неочаквано на летището. Такава беше и целувката му в стаята в Бонифачо. С тази целувка Джак я беше убедил за цяла нощ, че отново е нещо специално за него, преди Камила да се появи и да разруши всичко. И все пак той не се държеше като влюбен мъж с Камила. О, господи, помисли си Бет, аз все още не го познавам, все още му нямам доверие.

— Джак, няма проблем — каза тя бързо. — Можеш да каниш, когото решиш да идва с нас. Ти си шефът, все пак. А сега може ли да тръгваме? Чака ни преход.

Той не каза нищо повече и те продължиха, изминавайки разстоянията много по-бързо, отколкото със спътниците си. Бет трябваше да ускори крачката си, за да издържа на темпото му, защото Джак налагаше бърз ход. С допълнителните двадесет и пет сантиметра височина той несъмнено имаше предимство, но тя беше решена да бъде по-бърза. Без значение колко усилия й костваше да го задмине, Бет все още можеше да чуе стъпките му на няколко крачки зад себе си.

В късния следобед вече беше зачервена, беше й горещо и имаше отчаяна нужда от почивка. Овчарска колиба наблизо я накара да въздъхне облекчено. Означаваше извор и малко сянка. Забърза напред по пътеката по билото. Когато се обърна, Джак беше до нея и изглеждаше свеж като маргаритка.

— Искаш ли почивка?

Бет кимна.

— Вода? — подаде й той бутилка.

— Да, благодаря — усмихна се и пое шишето.

Седнаха в сянката на колибата. Тя подпря гърба си на старата каменна стена. Джак се опъна с глава върху раницата си и скоро ритмичното повдигане и спускане на гърдите му подсказа, че е заспал. Бет свали очилата си и го погледна. Дори и на сянка, бе достатъчно близо, за да забележи белега на брадичката му, който не беше там преди осем години. Плътните мигли, които толкова обичаше, трепкаха върху матовите му страни.

Цикада в близкото дърво поде песен, достатъчно силна да събуди и мъртвец, но Джак продължи да спи. Главата му бе обърната на една страна, едната му ръка беше на гърдите му, а другата — на прашната земя. Докато Бет го наблюдаваше, той изпусна дълбока въздишка и се размърда неудобно, сякаш щеше да се събуди. След няколко секунди прозяване и протягане, той лениво й се усмихваше.

— О, по дяволите — изруга той, докато разтриваше очите си. — Съжалявам, че съм се унесъл. Вероятно остарявам или просто не съм във форма тези дни. — Той скочи на крака енергично, метна раницата на гърба си и започна да затяга презрамките. — Готова ли си да намерим място за нощуване?

— Да, разбира се. — Бет усети как се усмихва в отговор.

Отказа се от състезанието с него и най-сетне изостана, опитвайки се да не зяпа стегнатото му дупе през цялото време. Един или два пъти той спира, за да й подаде ръка на по-стръмните участъци. Хватката му беше здрава, когато пръстите му се преплитаха с нейните. После просто се обръщаше и продължаваше, без да каже нищо, докато тя свиваше и отпускаше пръсти, сякаш опитвайки да изтръска докосването му със силата на волята си.

Слънцето се спускаше зад планините, когато стигнаха място за лагеруване — чисто легло на планинска река. Бет разпъна палатката, докато Джак запали огън и приготви вечеря.

— Чудя се как се разбират Камила и Оливър? — попита тя, когато той й подаде чинията със спагети. — Имам предвид, че той май я хареса…

Джак се усмихна иронично.

— Предполагам, че Оливър е от онзи тип мъже, по който си падат много жени, не че разбирам нещо от това.

— Така е, повярвай ми — каза Бет.

— Наистина ли?

— Имам предвид, той не е моят тип, но е някак… някак опасен, предполагам.

— И това искат жените? Някой опасен?

Тя се засмя.

— Само по филмите.

В реалния живот, искаше й се да каже, повечето от нас търсят нещо по-надеждно. Някой, на когото да се довериш, независимо колко рисковано изглежда това на пръв поглед.

— Камила би трябвало да среща много опасни мъже в спа курортите. Какво според теб толкова специално притежава Оливър? — продължи тя, набождайки пълна вилица спагети.

— Половин южна Корсика, всъщност.

— Кажи ми, че се шегуваш?

Той поклати глава.

— Не. Семейството му има връзки в корабния бизнес и малко земя. Корените им са в Генуа или някъде там. Не му се налага да работи, но все нещо трябва да прави.

— Да не ми казваш, че „Лоренцели Туре“ е хоби?

— Е, не бих го формулирал точно така, но той определено се забавлява с компанията. Сам си е шеф, прекарва голяма част от времето си сред природата, а останалото — в срещи с млади атрактивни жени. Той е един много щастлив човек. Завиждам му.

— Сега разбирам защо е толкова привлекателен. Мислиш ли, че чувствата са взаимни?

— Смятам, че със сигурност ще иска да й свали дрехите, но Оливър не е глупав. Ще си прекарат добре, но той няма да се хване толкова лесно, дори и най-добрата журналистка на списание „Воаяж“.

— Може би подценяваш чувствата им — каза тя внимателно. — Драмата изчезнаха за много дълго време вчера сутринта и предвид това, което се случи, не съм сигурна, че са ходили на лов за глигани.

Той се засмя дълбоко и сърдечният смях свали години от лицето му. Бет също почувства, че се усмихва и удоволствието се разля по тялото й, освобождавайки натрупаното напрежение и гнева, който беше изпитвала към Джак. В моменти като този прости неща като споделянето на храната й напомняха защо си допаднаха толкова бързо. И двамата искаха да избягат от ежедневния хаос, и двамата се чувстваха най-спокойни и щастливи в планината. Но това беше нещо повърхностно, нали? Не си приличаха в отношението си към важните неща като обвързването и отговорността.

По гърба й премина тръпка.

Той забеляза веднага.

— Студено ли ти е? Да разпаля ли огъня?

Тя поклати глава и смени темата.

— Смяташ ли, че Камила все пак ще напише статия за нас след случилото се?

— След като Оливър я омая и я покани в семейната си вила, не се и съмнявам. Тя ще го гледа в очите.

— Все пак кой знае какво ще напише. Може и да не е статията, на която се надяваме.

— Смятам да го преживея — отвърна той и се пресегна да вземе чинията й. — Поне не си счупи глезен и не падна от скала. Да бъде преследвана от мултимилионер не е толкова лошо.

Джак остави чиниите настрана и клекна до огъня, готов да свари кафе: Подаде й сребристо шише.

— По едно питие? Да се стоплиш?

— Това на Оливър ли е?

— Реши, че може да ни потрябва.

Бет знаеше, че трябва да откаже, но какво пък. Една глътка нямаше да й навреди и трябваше да признае, че всичко, което щеше да й помогне да спи тази вечер, беше добре дошло. Защото рано или късно някой от тях трябваше да говори за случилото се онази нощ в хотела, помисли си тя, докато допиваше кафето си, огънят загасваше и небето ставаше по-тъмно.

— Време е за сън. Ще те видя след малко — каза той, стана, хвърли утайката от кафето си в огъня и изчезна към реката.

Тя изчака няколко минути, преди да изплакне чашите и да отиде към палатката. Спалните им чували лежаха завити на рула пред входа. Тя разгъна своя и го постави върху постелката. Нямаше идея какво да прави с чувала на Джак. По-рано беше решила да го остави на земята, защото той щеше да спи под звездите. Сега, когато се беше успокоила, това решение изглеждаше незряло и детинско. Почуди се дали да не го внесе в палатката и да го разгъне до своя, но ако го направеше, можеше спокойно да обяви на всеослушание, че няма търпение да разкъса дрехите му. Изми зъбите си, но това не й помогна да вземе решение. Затова изпълзя в палатката и се преоблече в тениска и панталонки. Спалният чувал остана на входа, все още навит, самотен и изоставен, а Джак щеше да се върне всеки миг.

Колко дълго можеше да се забави един мъж с миенето на зъбите, без да изглежда подозрително? Беше приключил с това за минута, след като остави Бет. Сега, седнал на скала над лагера, той нямаше никаква идея какво да прави. Колко дълго смееше да се забави, докато тя заспи и не се налага да минават през мъчителната дискусия кой къде ще спи?

И по-важното — колко време щеше да му е необходимо, за да спадне проклетата му ерекция? Ако ставаше така само при мисълта да спи в една палатка с Бет, какво щеше да бъде, ако наистина спяха в една палатка? Част от него си фантазираше как, когато се върне, тя ще го чака чисто гола върху спалния чувал с приканващ поглед и готова да изслуша всичко, което той искаше да й каже. Той не се беше осмелил да продължи целувката онази нощ, въпреки че изгаряше от желание да я люби на голямото старо легло. Част от него дори съжаляваше, че изобщо я е докоснал, защото, докато връзката й с Маркъс беше нестабилна, тя все още беше негова служителка. После се беше появила Камила и всичко изглеждаше приключило. Но днес, сами заедно, споделяйки страстта си към планините, той беше усетил връзката, която имаше между тях.

Ритна камъче надолу по скалите и започна бавно да слиза към лагера, като по пътя долавяше всеки нощен звук, забелязваше насекомите, които тичаха да се скрият, когато попаднеха в лъча на фенерчето му. Беше подло да опитва каквото и да било. Носеше отговорност за Бет и това означаваше да не прави живота й по-сложен, отколкото вече беше.

Луната се скри зад един облак, когато Джак достигна лагера. Одраска се на някакъв клон и изруга. Разтърка ожуленото, докато се опитваше да различи палатката и си повтаряше, че няма значение дали чувалът му беше вътре или навън. Знаеше, че се самозалъгва — искаше чувалът му да е вътре.

Успя да различи тъмния силует на палатката. Не виждаше светлинка в нея и не долавяше никакви други признаци на живот. Което беше добре. Последното, което искаше, бе да засече Бет по бельо, колкото и привлекателна да беше идеята. Провери дали огънят е добре загасен и няма оставена храна, която да подмами диви животни, пое си дълбоко дъх и насочи фенерчето към земята пред палатката.

Отпред нямаше нищо, освен чифт обувки с натъпкани в тях чорапи.

Сърцето му заби по-бързо, когато клекна и започна да отваря ципа на палатката. Звукът прозвуча остро и силно в тихата нощ. Нещо прожужа край лицето му и той го пропъди, преди да отвори палатката и да надникне вътре. Подобен на мумия вързоп лежеше на една страна с лице към платнената стена. Той беше сигурен, че мумията само се преструва на заспала. Не дишаше дълбоко и равномерно като спящ човек и беше стегната и неподвижна като труп.

Сърцето му заби още по-бързо.

— Мога да спя навън — прошепна внимателно.

Последва мълчание, преди мумията да проговори.

— Нямам против да поделим палатката, ако и ти нямаш. Възрастни хора сме.

— Сигурна ли си?

— Нямаме избор и няма да те съдя за сексуален тормоз, ако това те притеснява.

Е, това едва ли беше покана за секс, помисли си Джак, докато се събличаше в тъмното и оставяше обувките си отвън. Но беше милиони пъти по-добре от алтернативата. Пропълзя внимателно в палатката, като се опитваше да не насочва фенерчето към лицето й. Тя не проговори повече, той се уви в спалния чувал, обърна й гръб и се опита да мисли за разпределението на бюджета през следващата година.

Беше късно през нощта, когато започна да се унася, и не беше стигнал доникъде с бюджета. Неизбежно телата им постоянно се докосваха. В един момент гърбовете им бяха силно притиснати един до друг. Дори и през спалните чували, допирът му беше причинил десетки неудобства. По-късно тя се беше завъртяла така, че носовете им почти се допираха и той чувстваше дъха й като целувка по лицето си. Лицето й, толкова близко до неговото, предизвикваше желание, което изгаряше цялото му тяло.

Когато тя издаде сподавен стон и в съня си постави ръка на гърдите му, той знаеше, че това ще е една много дълга нощ.

Глава 24

— Как понасяш живота в града?

Бет зададе въпроса колкото на Джак, толкова и на себе си. Двамата стояха на билото на хълм, откъдето се откриваше гледка към цялото Тиренско море и малък остров, който плуваше на хоризонта.

— Един господ знае — отвърна той.

Без Камила и Оливър те започнаха прехода много рано. Бет беше станала първа, изми се и се облече и после, по взаимно съгласие, решиха да поемат по друг път — през висок хребет, който беше труднодостъпен и предизвикателство за неопитни катерачи. Имаше някои стръмни склонове, които ускоряваха пулса и дишането буквално до божа. На няколко места човек трябваше да има здрави ръце и крака и със сигурност да не изпитва страх от височини. Сега, когато вече бяха стигнали върха, те гледаха света като на длан. Джак посочи острова в далечината.

— Елба — какво прекрасно място за заточение.

— Не съм сигурна, че Наполеон би се съгласил.

— И все пак възможността е доста изкусителна, не мислиш ли? — допълни той и се завъртя на 360 градуса с широко разперени ръце. — Имам предвид, само на два часа разстояние е — защо да прекарваме живота си в града?

— Защото имаме отговорности, предполагам.

Джак свали очилата и обърна тъмните си очи директно към нея.

— Вярно, но когато изтекат шестте месеца, ти можеш да се прибереш у дома или да отидеш, където решиш, а аз трябва да правя кариера — дължа го на компанията и на служителите. Ти ще бъдеш свободна.

Свободна? Бет преглътна трудно. Не се беше замисляла за времето след шестте месеца. Може би щеше да й се наложи да работи някъде, за да издържа Луиза. Почти със сигурност щеше да й се наложи. Но да напусне Джак завинаги? Точно сега, когато двамата отново се бяха сближили, тя почувства, че ще се справи, ако остане. Стига да не обсъждаха миналото, стига да не си обещаваха нищо за бъдещето.

— Оттук надолу е само спускане. — Прекъсна мислите й той.

Тя погледна картата и кимна.

— Да, а е едва четири часа. Днес се движим с много добро темпо, можем да починем малко.

— Права си, получава се, когато няма кой постоянно да иска масаж на краката и чаша хубаво шампанско.

— Или водач, който непрестанно изчезва, за да й покаже „дивата природа“. Чудя се какво ли правят сега?

Погледна я шеговито.

— Може би трябва да звънна на Оливър и да разбера. Стига да не е решил да посети вилата си в Сардиния.

— Сардиния? — учуди се Бет, докато прибираше картата в калъфчето. — Нима има къща там?

— Три — отвърна Джак.

— Разбирам — засмя се Бет и тръгна надолу към мястото за лагеруване.

Час по-късно те сваляха раниците си, приятно изморени и много прегрели. Джак протегна ръце пред себе си, преплете пръсти и направи гримаса, когато кокалчетата му изпукаха.

— Какво ще кажеш да лагеруваме тук през нощта, а утре сутрин можем да слезем до уговореното място за около час? — попита той, докато Бет се облягаше на една скала, за да отпусне тялото си под топлината на слънчевите лъчи. Тя огледа околността. Мястото беше равно и покрито с едър пясък, близо до поток, почти река, която се спускаше надолу по сиви и розови камъни. Там, където водата се разбиваше в скалите, се образуваха басейни — някои бяха съвсем миниатюрни, други приличаха на детски басейни.

— Изглежда ми добре — коментара тя.

— И аз така мисля, а и трябва да има някои чудесни местенца за плуване надолу по течението, където реката е преградена от скали. Ако си спомням правилно. Да се настаним тогава?

Докато организираха лагеруването, Бет се опитваше да не се замисля над думите на Джак. Ако си спомнял. Почувства се завладяна от миналото, въпреки че при първото си посещение двамата бяха в различна част на острова. Ароматът на билките, начинът, по който светлината преминаваше през дърветата, и звукът на реката надолу към долината. Всичко това връщаше към живот до най-малкия детайл онова, което се беше случило между тях. Мислеше, че спомените са избледнели, че изчезват бързо и безболезнено, но се оказа, че е сбъркала.

И Джак беше тук.

Докато го наблюдаваше, миналото се разигра отново пред очите й. Почти от момента, в който Джак беше посрещнал групата им на летището, Бет бе изгубена. Той беше висок, с матова кожа и плашещо уверен. Постоянно окуражаваше нея и другите планинари да изпробват нови маршрути, нови техники и похвати. Вдъхваше увереност на тези, които имаха нужда, внимателно се шегуваше със самовглъбените и намираше подход към всеки. На втората вечер тя вече се разтапяше всеки път, когато Джак я погледнеше, и едва не припадаше, когато й подадеше ръка по време на изкачването. На четвъртия ден се целунаха и в края на първата седмица тя се намери в палатката му по средата на нощта. На следващата сутрин пропълзя в своя спален чувал — тялото й бе по-леко от перце, сърцето й — преливащо от щастие.

Бет погледна към него. Палатката беше опъната и той стоеше пред нея, говорейки по телефона. Тя се отпусна на сянка под едно дърво и реши да се обади на сестра си. Беше изключила за малко телефона, за да пести батерия. Набра кода за достъп и на екрана веднага се появи иконката за получено съобщение. Най-накрая, Луиза — помисли си тя и се усмихна. Джак се появи тъкмо когато отваряше съобщението.

Той избърса челото си с ръка.

— Все още е наистина топло. Ще отида да доплувам.

— Добре — отвърна тя. Не знаеше дали да е доволна или разочарована от това, че не я покани със себе си.

Той кимна към телефона.

— Това ли чакаше — съобщение от дома?

— Не точно — отговори Бет, предполагайки, че той очаква подробности.

— До по-късно, тогава. Завъртя се той и тръгна надолу по течението. Когато го изгуби от поглед, тя отвори съобщението. Не беше от Луиза и със сигурност не беше от Маркъс.

Бет, Дано си прекарваш страхотно и добре се оправяш с шефа. ;)

Доскоро.

Фрея х

Бет се усмихна. Фрея беше толкова забавна.

Изключи телефона си и се излегна с ръце под главата. Небето постепенно потъмняваше, докато следобедът клонеше към привечер. Тънка вадичка се стече по гърба й, някакво насекомо прелетя край лицето й.

В обувките й имаше пясък и цялото тяло я болеше. Представи си студената целувка на водата върху топлата си кожа. Колко ободряващо щеше да й подейства да измие праха и мръсотията от тялото си.

Мислите й се върнаха към Джак, който в момента сигурно плуваше в някой от студените басейни. Появи се и образът, нежелан и стряскащ, на голото му тяло, пробягващо под водната повърхност. Той се промъкна и настани трайно в съзнанието й, независимо колко усилено се опитваше да го прогони. Стоеше изправен, а водните капчици се спускаха надолу по гърдите, стомаха и бедрата му. Разбира се, че ще е гол. Той беше сам, беше горещо.

Джак. Гол. Много мокър.

Бет се почувства замаяна, гореща и възбудена едновременно.

Полежа още около минута и реши да се разходи. А защо да не го потърси? И тя имаше нуждата да се охлади. Ако извикаше достатъчно силно, той щеше да я чуе и да има време да облече нещо.

— Джак! — провикна се Бет, а думите й проехтяха в долината, когато се отправи към басейна.

Докато се спускаше по скалите, краката й бяха като спагети. Отиваше само да се охлади, каза си тя. Не трябваше да прави нищо, което не искаше. Препъвайки се по хлъзгавите и нестабилни камъни, тя внимателно слизаше надолу. Шумът от водопада над басейна се усили. Скоро тя видя струите падаща вода през дърветата. Ръцете й бяха изцапани от скалите, а гърлото й беше пресъхнало. Неочаквано, няколко метра по-надолу, забеляза червено петно върху камъните. Приближи се, беше тениската на Джак.

Но нямаше и следа от обувките или панталоните му.

Вероятно беше отишъл на разходка, предположи тя. Огледа се наоколо. Очакваше всеки момент да се появи между дърветата, които засенчваха далечния край на басейна. Водата проблясваше подканящо с ярки цветове. Маслинено по краищата, през смарагдово и нефритено до почти черно, където каменистото дъно рязко се спускаше надолу. Не можеше да прецени дълбочината.

Слезе от каменистото плато на малкия плаж и започна да развързва обувките си. Чудесна възможност да поплува, докато Джак го нямаше тук. Бет свали обувките и чорапите си, стана, размърда пръсти в едрия пясък. След още един поглед наоколо разкопча панталона си и го остави да се свлече надолу по краката. Изрита го, но реши да остане с бельо.

Тъкмо събличаше тениската си, когато усети движение на отсрещната страна. Може би беше птица или шум от съчка под нечии крака. Може би беше шесто чувство. Бет нахлузи отново блузката си, а сърцето и биеше почти колкото падащата в басейна вода.

Джак стоеше на малката скала срещу нея. Не можеше да види изражението на лицето му оттук, но и не можеше да остане равнодушна на лудото, забранено желание, която я обзе при мисълта, че той я е наблюдавал как се съблича.

— Реши да се разхладиш?

Думите на Джак отекнаха от скалите и сърцето й заби още по-лудо.

— Много е горещо. Кой не би? — провикна се тя и посочи с трепереща ръка водата.

Стоеше леко разкрачен, с ръце на кръста, сякаш я предизвикваше. Провокираше я…

— Дори това да означава, че ще трябва да споделиш басейна с мен? — извика той.

— Ще трябва да се справя. Така както направих миналата вечер — извика му в отговор.

Бет пристъпи внимателно върху острите камъни на ръба на водата, която нежно погали пръстите й.

— Къде беше? — попита го.

— Проучвах.

Той седна на скалата и започна да развързва обувките си.

— Откри ли нещо? — продължи тя.

— Не съвсем.

Свали обувките си и тя можеше да види босите му крака.

— Влизаш ли? — попита го, започнала да трепери леко.

Той се изправи и погледна към басейна, сякаш за да прецени дълбочината.

— Как мислиш?

Бет не можа да потисне ахването си, когато Джак разкопча панталона си. После го изрита настрани заедно с боксерките си и застана на ръба на скалата. Бет можеше да се закълне, че очите й ще изскочат от орбитите. О, господи, той бе дори по-великолепен, отколкото си го спомняше. Дълги мускулести крака, силни бедра, стегнат корем, широки гърди — годините само бяха добавили сила към тялото му.

— Джак… — прошепна тя, но може би само си го помисли. Гласът й звучеше толкова слаб, че той не можеше да я е чул, защото се гмурна в басейна и изчезна в черната вода.

Това беше моментът — каза си Бет, — в който трябваше тихо да събере дрехите си, да се обуе и да се отдалечи. Да се възползва от шанса си и да изчезне толкова далеч, колкото можеше да стигне нагоре по хълма, обратно към лагера. Още докато си го казваше, се усети до коленете в студената вода. Пристъпваше по-навътре и потръпваше от студа, а водата се плъзгаше около бедрата й. Знаеше, че трябва да избяга, но беше твърде късно.

Неочаквано Джак подаде глава на едва няколко метра от нея.

— Дяволски хубаво е! — извика той.

— Студено е — заекна тя, когато каменистото дъно изчезна под краката й. За момент направи гримаса от студената прегръдка на водата, но после се отпусна, започна да се движи ритмично, да чувства, вкусва, вдишва и чува водата.

Тялото му беше бледо неясно очертание точно под повърхността. От време на време той разплискваше водата, гмуркаше се или се появяваше със затворени очи и стичаща се по лицето вода. Тя плуваше по гръб с бавни махове и поглед, вперен целенасочено в синьото небе.

— Долу има рибки — провикна се Джак. — Можеш да ги видиш между камъните на дъното.

Когато Бет най-сетне се осмели да го погледне, той изглеждаше като момченце с нова играчка — очите му се смееха и сияеха.

— Може да имаме риба за чая — пошегува се той.

Бет разплиска водата. Капчици се посипаха по лицето й и тя се опита да ги изтръска.

— Ще работя за теб безплатно, ако успееш да уловиш поне една — предизвика го тя.

— Щом искаш — промърмори той и с един силен мах се придвижи към брега на езерото. Спря се под дърветата, където водата изглеждаше черна, и изчезна под повърхността.

Бет риташе с крака и махаше с ръце в очакване той да се появи. Сякаш не бяха минали осем години, откакто бяха прекарали подобен следобед заедно. Беше толкова хубаво! Като че ли миналото не съществуваше и всичките болка и гняв просто не се бяха случвали. Минутите минаваха и тя потрепери. Трябваше да плува, за да не усеща студената вода.

— Джак… къде ми е вечерята? — извика тя внимателно и през смях.

Джак не се появи над водата.

Тя заплува по-внимателно. Очакваше го всеки момент да се появи зад нея или да я сграбчи изневиделица за глезените, за да я потопи. Идеята да бъде под водата с него беше едновременно плашеща и секси. Много секси.

— Спри да си играеш! — извика, отпивайки се да пропъди идеята. Водопадът продължаваше да бучи, но не се чуваше никакъв друг звук. Сърцето й биеше учестено.

— Джак!

Мислите й запрепускаха из главата. Нямаше знак, че той изобщо беше някъде наоколо. Опита се да прецени колко дълго е бил под водата. Двадесет секунди? Тридесет? Минута? Ами ако си беше ударил главата в нещо по време на гмуркането? А ако си беше заклещил крака между скалите на дъното?

— Джак, за бога, спри да си играеш!

Риташе панически с крака, докато се обръщаше във водата. Не изчака повече. Доплува до мястото, където той се беше гмурнал, и се плъзна под повърхността. Очите я заболяха, когато ги отвори, а всичко, което можеше да види, бяха неясни очертания на около десет-петнадесет стъпки разстояние. Силуетите можеха да са скали, можеха и да са човешко тяло, беше почти невъзможно да прецени. Песъчинки плуваха на облачета около лицето й, тя посегна към някакво очертание и се удари в камък. Ръката й изтръпна, дробовете я боляха. Успя да изскочи на повърхността и задъхано си пое въздух.

— Джааак — избълбука Бет, чувствайки как светът се срутва около нея.

Изведнъж две ръце се появиха от водата и я сграбчиха за кръста.

Тя извика от уплаха.

— Хей, хей! Тук съм, всичко е наред.

Борейки се и извивайки се в ръцете му, Бет се обърна с лице към него.

— Смахнат идиот! — извика тя задавено. Започна да кашля, но това не я спря да продължи да вика. — Ти си пълен идиот!

Джак не се смееше, когато я хвана за ръката и я дръпна към брега. Тя се опита да се отскубне.

— Къде, по дяволите, беше?

Той продължи да я държи.

— Там, при скалите, зад една от тях. Бет, съжалявам, че те уплаших.

— Дяволски съм ти ядосана. Реших, че си си ударил главата или нещо такова. Сега ми се иска да се беше удавил!

— Не, не го искаш — възрази той, когато тя се отскубна от него и заплува навътре. Хвана я отново и я притегли към себе си. — Изобщо не искаш това.

Тя се опита да се отскубне от хватката му, но осъзна, че той стои на скала, докато тя няма опора под краката си. Обзе я заслепяващ гняв. Заради начина, по който я беше изплашил, и за това, че му позволи да разбере колко много й пука за него.

— Можех да се убия в опит да спася жалката ти кожа! — извика тя, като се вкопчи в ръцете му.

— Бях тук през цялото време — отвърна той, когато тя го изрита. — И ако ме мразиш толкова много, защо се притискаш към мен толкова силно?

Глава 25

Нямаше идея защо го държи толкова здраво, но дори и да можеше да даде смислено обяснение, нямаше да успее да го изрече. Когато Джак плъзна език между устните й, Бет почувства как силна топлина се разлива по тялото й и отпуска натрупаното напрежение. Гърдите й докосваха голото му тяло, а бедрата й се притискаха в слабините му. Почувства как тялото й се носи някъде отвъд басейна, докато устните й го вкусваха отново и отново.

Полека той отдръпна глава и нежно махна кичурче мокра коса от лицето й. Тя беше изгубена. Всеки сантиметър от тялото й крещеше, че трябва да го има в себе си. Не искаше да говори, просто искаше да живее сега, в този момент, да забрави за миналото и бъдещето.

— Какво ще кажеш… — промърмори той.

— Моля те, Джак. Не казвай нищо.

Очите му преливаха от нежност, когато я притегли към по-плитката част на басейна и пръстите на краката й докоснаха гладки обли камъни.

— За първи път ми е — каза той, като я поведе към брега — Жена, която иска да я любя, без да говоря.

Бет прехапа устни.

— И двамата знаем, че това вероятно е най-лошата идея, която някога сме имали. Няма нужда да си го напомняме.

Той плъзна ръка около кръста й.

— И?

— И не ме интересува, Джак. Искам да правя лоши неща…

— Дори безразсъдни неща, за които ще съжаляваш на сутринта? — попита той и притисна устни към шията й. — Като това?

Тя почувства леко гризване върху нежната кожа на рамото си, после той я ухапа по-силно. Тялото й реагира мигновено и спомените нахлуха в съзнанието.

— Няма да съжалявам за нищо от това, което смятам да направя с теб — каза Джак, когато двамата коленичиха на брега и той смъкна мократа й тениска, оголвайки гърдите й за топлия въздух. Проправи пътека от целувки между тях и прокара език около зърната й. Тя знаеше, че това, което правеха, беше Много Лоша идея. Бъди безразсъден, Джак — искаше й се да извика. — Накарай ме да направя нещо лудо и безотговорно.

— Бет — прошепна той, когато тя се притисна към него, — не можем да направим това, не тук.

— Не казвай това. Моля те, не казвай това — прошепна тя, чувствайки тялото му върху своето.

Той се дръпна и я целуна по челото.

— Нямам презервативи в себе си.

— Не ме интересува — отвърна му тя.

Очите му излъчваха нежност.

— Напротив, мила. Ела, имам няколко в раницата си.

Когато го остави да я поведе по скалите, тя не го попита защо е донесъл презервативи и за кого са били предвидени.

— Наистина ли искаш да направиш това, Джак?

Очите му се взряха в нейните.

— Искам да те любя от момента, в който влезе в кабинета ми.

Знаеше, че отговорът му ще я шокира и възбуди. Така и беше.

Бет ускори крачка и Джак я поведе по-бързо. След момент той дръпна рязко ципа на палатката и те буквално паднаха вътре. Той припряно смъкна бикините около бедрата й и нетърпеливо ги оплете в краката й. Тя му помогна, като ги изрита настрани, и той коленичи между краката й, изпълнен с желание. Когато я докосна, Бет издаде стон. Цялото й същество се концентрира около това малко чувствително място и нежните докосвания на Джак. Той покри раменете й с целувки и леки нежни ухапвания, слезе надолу към гърдите и бедрата. После започна да я дразни с език, докато тя не се възбуди толкова, че го молеше да я обладае.

Този път нямаше нужда да хапе юмрука си, за да заглуши стоновете на удоволствието, когато той я доведе до оргазъм. Нямаше нужда да се сдържа като не й казва колко е прекрасна и колко много желае да прекара с нея цялата нощ. Нямаше кой да ги чуе.

Затова когато Джак проникна в нея, не нежно, както първия път, а с един силен, бърз тласък, тя извика името му високо.

Някъде дълбоко в съзнанието си през тази дълга нощ Бет знаеше, че няма смисъл да очаква да се събуди в прегръдките на Джак. Нито веднъж, докато споделяха телата си, никой от тях не заговори за миналото или за някакво евентуално бъдеще. Тя знаеше, че това са въпроси, които никой от двамата не искаше да повдига.

Затова, когато се събуди, не се изненада, че Джак го нямаше — също като вълшебството, което бяха споделили.

И този път, напомни си тя, той не й беше дал никакви обещания.

Като навлече някакви дрехи, Бет изпълзя от палатката и примигна на слънцето. Нямаше следа от Джак или от кафе и закуска, които би могъл да е приготвил. Тя обходи платото с поглед, наострила уши и очи за някаква следа от него. Внезапно телефонът й зазвъня. Беше Лу — при това едва в осем часа. Докато пренебрегваше всички правила, за да се люби с Джак, Бет напълно беше забравила за съществуването на външния свят.

Натисна бутона за приемане на разговора.

— Лу! Всичко наред ли е?

— Бет! — изхлипа Луиза.

Тя почувства как стомахът й се обръща.

— Какво има? Нещо с татко ли? Той добре ли е?

— Татко е добре.

— Тогава защо звучиш разстроена, скъпа? Какво се е случило?

— Той ще се жени! — каза Луиза с истерична нотка в гласа.

Това ли е всичко?! — искаше й се да извика, когато облекчението се разля по тялото й. Можеше да разбере защо Лу беше шокирана Тя самата беше изненадана, но това не беше нещо, за което да ридае и да кърши пръсти.

— Трябва ли да питам за кого се жени? — попита тя.

— За Онър — каза Луиза драматично. — За кого другиго?

Бет затаи дъх. Всичко си дойде на мястото. Цветята на масата, Онър по цял ден у тях, вдигаше телефона им, а баща й отново бе започнал да се справя сам. Чудеше се как е могла да бъде толкова сляпа. Той беше просто нормален мъж, останал сам прекалено дълго време. Заслужаваше някоя специална жена, с която да сподели живота си.

— Луиза, знам, че е малко изненадващо за теб, но по олелията, която вдигна, реших, че се е случило нещо лошо. Защо трябваше да ме притесняваш така?

Луиза отново започна да вие.

— Не е изненада, пълна глупост е! Той продава къщата на Маркъс и двамата с Онър ще откриват някакво кафене заедно. Ще трябва да се преместим у Онър, щом всичко е уредено.

Споменаването на Маркъс я шокира.

— Продава къщата на Маркъс? — повтори тя, като се опитваше бавно да възприеме новината. — Защо иска да направи това?

— Нямам никаква идея.

Бет се бореше да остане спокойна. Наистина не беше нейна работа или работа на сестра й какво правеше баща им. Но въпреки това се почувства така, сякаш стените, които беше изградила около себе си, се пропукваха. Пукнатини, които ставаха все по-широки пред очите й.

— Не можеш да обвиняваш татко, че иска да е щастлив, а що се отнася до преместването — сигурна съм, че не би могъл да продаде бизнеса на Маркъс. Трябва да си разбрала грешно, скъпа.

— Не, не съм! Така е. Чух ги, докато говореха миналата вечер, и го попитах, а той каза, че ще ни каже, когато се прибереш. Защо винаги трябва да чака и ти да си тук? Защо не може да ми се довери?

— Той ти има доверие — отвърна Бет търпеливо. — Но сигурно иска да обсъди такава голяма стъпка и с двете ни заедно. Не вярвам, че ще вземе окончателно решение, без да се посъветва с нас.

— Е, значи бъркаш, защото е взел. Въобще не му пука за мен.

— Луиза, това, което казваш за баща ни, е ужасно!

Последва мълчание, а после Луиза промърмори:

— Съжалявам.

— Виж, не мога да направя нищо по въпроса оттук и искам да говоря с него лично. Утре ще съм си у дома и заедно ще се справим с всичко.

Но Бет не беше сигурна дали би могла и въобще дали би трябвало да променя нещата.

— Поне се опитай да се зарадваш за татко и Онър — каза тя. — Ще накарам татко до говори с нас, обещавам.

От другата страна на линията се възцари тишина.

— Луиза?

Чу сподавено хлипане и сърцето й заби по-силно.

— Луиза, какво има, съкровище? Не плачи, не е чак толкова лошо.

— Толкова… е… лошо.

— Моля те, Лу, просто ми кажи какъв е проблемът.

Сестра й си пое хрипливо дъх.

— О, Бет, само не се ядосвай. Знам, че ме предупреди за Грег, но една вечер се напих в бара на яхтклуба. Не исках да става така, но се случи и той каза, че всичко ще е наред, но…

Стомахът на Бет се обърна. Грег. Трябваше да предположи, че той е проблемът, но се опита да не избухне. Беше й трудно да говори спокойно.

— Луиза, какво се опитваш да кажеш? Какво ти направи Грег?

— Мисля, че съм бременна.

Бет стисна телефона. Гласът на Лу, тих и далечен, пропука по линията на телефона.

— Бет, там ли си? Моля те, кажи, че си там…

— Тук съм, съкровище. Просто съм изненадана, това е всичко. Той — Грег — знае ли? Направи ли си тест?

— Закъснява ми с три седмици. Все си мисля да си купя тест, но съм дяволски уплашена да го направя. О, какво ще каже татко?

Бет изведнъж си представи как вадят тялото на Грег от езерото, докато полицаите откарват баща й с белезници.

— Не му казвай, за бога. Обещай ми, че няма да кажеш на никого! — умоляваше я Луиза.

Тя се поколеба.

Луиза започна да плаче.

— Бет, не казвай на никого. Просто ще умра, ако някой разбере!

— Няма. Всичко ще бъде наред, Лу. Обещавам, че няма да кажа на никого. Можем да се справим заедно. Прибирам се веднага.

Джак беше изпълзял от палатката още призори и оттогава стоеше край езерото, докато слънцето се издигаше в небето. Взираше се във водата, но не получаваше никакви отговори от зелените дълбини. Внезапен порив на вятъра пробяга по повърхността и предизвика малки вълнички.

Миналата нощ му беше дала почти всичко, за което си беше мечтал. Бет желаеше тялото му, нуждаеше се от него. Ако преди имаше някакви съмнения, че тя може да обича Маркъс, сега беше сигурен, че не е така. Никоя жена, която се притискаше с такова желание към него, която се нуждаеше от него толкова много, не можеше да е влюбена в друг мъж. Начинът, по който Бет се бе любила с него, го беше убедил, че тя още го желаеше. Сега всичко, което трябваше да направи, бе да разбере колко силни бяха чувствата й. Той стъпи на брега, вдигна едно камъче и започна да го превърта в ръката си. После го хвърли към водата, обърна се и тръгна.

Минути по-късно стигна до лагера. Очакваше да я намери още в леглото или заета с приготвянето на закуска. Вместо това тя тъпчеше дрехи в раницата си и издаваше странни сумтящи звуци.

— Бет?

Беше се обърнала с гръб и той искаше да я докосне, но се спря.

— Здравей — каза тихо и нежно.

Когато тя се обърна и Джак видя лицето й, забеляза, че е плакала. Почувства се зле. Зачуди се дали има нещо общо със сълзите й.

— Добре съм — каза тя, успя да се усмихне и натъпка картите в раницата.

— Сигурна ли си? — попита той и посегна да докосне ръката й. — Изглеждаш малко разстроена. — Джак изпиваше непреодолимо желание да я прегърне и успокои.

— Просто… малко проблеми вкъщи.

— Не и с баща ти, нали е добре?

— Той е добре. Всъщност, никога не е бил по-добре.

Забеляза колко прекрасна беше тя дори с подпухнало лице и зачервени очи.

— Е, това е чудесно.

Тя се наведе да вземе синята рокля и да я прибере.

— Да.

Той изчака за момент, смяташе, че тя ще запълни паузата. Не искаше да я притиска, но тя остана мълчалива, докато сърцето препускаше в гърдите му.

— Скъпа, съжалявам, ако пропускам нещо, но защо си разстроена, ако той се чувства по-добре?

Тя завъртя роклята в ръцете си, без да проговори.

— Да не би сестра ти да е болна?

Джак забеляза как цялото й тяло се напрегна. Нямаше грешка при тази реакция — беше прав.

— Не. Не е болна. Също е добре. Просто малък семеен проблем. Нищо, с което да не можем да се справим сами.

— Знам, че си разстроена за нещо.

Бет вдига поглед към него и за момент той си помисли, че тя може да му се довери. Помисли си, че ще избухне в сълзи и ще се хвърли в прегръдката му. Надяваше се, че ще му позволи да заложи всичко за едно последно хвърляне на зара. Вместо това тя поклати глава и се усмихна насила.

— Джак, няма проблем. Просто трябва да се прибера и да оправя някои неща. Нещо против да не говорим за това?

Той почувства как тя отново се затвори в себе си.

— Сигурна ли си, че няма да помогне, ако споделиш?

Бет поклати глава и докосна ръката му за момент.

— Можеш да ми помогнеш да опаковам. Колкото по-бързо се прибера у дома, толкова по-добре.

За секунда той беше готов да я прегърне против волята й и да я накара да му се довери, но се спря навреме. Тя беше видимо притеснена за семейството си, независимо от причината неговите желания не значеха нищо за нея, ако изобщо бяха имали значение. Засега всичко, което можеше да направи, беше да предложи подкрепата си като неин работодател и, надяваше се, приятел.

— Ако това искаш — така да бъде. Ще ти помогна с багажа. Ще се обадя на Оливър. Ако тръгнем веднага, може да се срещнем с него преди обяд и да се опитаме да хванем по-ранен полет.

Глава 26

Беше почти полунощ, когато Бет се озова пред дома си. Лампите на приземния етаж все още светеха, но от спалнята на първия етаж, където спеше Луиза, не се виждаше никаква светлинка. Тя нямаше да успее да се прибере толкова бързо, ако Джак не й беше уредил трансфер до директен полет за Манчестър и изпрати кола да я чака на летището. Когато шофьорът я посрещна в салона за пристигащи, Бет бе очарована от загрижеността на Джак.

— Ще ти се обадя — беше казал дрезгаво, точно преди тя да се качи на самолета на летището във Фигари. Бет кимна, но вътрешно си каза да не очаква много.

Баща й беше все още буден, когато тя се прибра, и настоя да й приготви питие. Бет предпочиташе да изтича в стаята на Луиза и да опита да разбере какво точно се случва, но вместо това седна с него край кухненската маса. Изчистена до блясък, тя беше застлана с карирана покривка, а в средата се мъдреше ваза с бледолилави и жълти фрезии.

— От Онър ли са? — попита тя, когато баща й й подаде голяма чаша горещ шоколад.

— Може и да са — отвърна той. — Изглеждаш изтощена. Не те очаквахме преди сутринта.

— Шефът ми даде няколко почивни дни след бизнес пътуването.

— Не трябваше веднага да бързаш за вкъщи. Трябва да има много неща, които искаш да правиш в Лондон. Да се срещаш с приятели, да ходиш по партита и клубове.

— Но аз исках да се прибера и да те видя. Лу ми се обади, звучеше малко разстроена. — Бет прокара пръсти по чашата. — Татко, Лу каза, че ще се жениш за Онър…

— Така е — отвърна той решително.

— И обмисляш да продаваш на Маркъс…

— Знам, че всичко това ти се струва внезапно, и щях да ти се обадя веднага щом се прибереш от пътуването си, но Луиза явно ме е изпреварила. Предложих на Онър едва миналия уикенд и изчаквахме, докато и двете сте тук, но почувствах, че трябва да говоря с Луиза.

— Радвам се, че си й казал, без да ме изчакаш. Радвам се за теб и Онър, но, татко — да продаваш на Маркъс?! Не го разбирам!

Той изпъна гръб в стола и от решителното изражение на лицето му тя разбра, че е категоричен.

— Обмислях го от известно време. Съжалявам, исках да съм планирал всичко детайлно, преди да ви кажа.

Сипа още захар в шоколада си, докато тя се опитваше да осмисли новината.

— Просто това изглеждаше най-правилното решение — продължи баща й. — Бизнесът, сватбата. Онър се грижи за нас, откакто майка ти почина, а след инцидента просто нямаше да се справя без нея. Тя е всичко за мен, изглежда споделя чувствата ми и затова искаме да сме заедно. Ако трябва да съм честен, винаги съм имал слабост към нея, да, още докато майка ти беше жива. Но никога не съм позволил на някоя от тях да забележи.

Бет си пое рязко дъх. Беше повече от изумена от думите му. Всъщност, шокирана беше по-точно — не че баща й се заглежда по други жени, а че говори открито за това. Имаше време, в което дори не можеше да понесе споменаването на името на майка им, болката беше твърде силна. Сега явно можеше да признае, че нещата не са били напълно идеални между тях.

— Съжалявам. Не исках да реагирам така. Искам да си щастлив, татко, заслужаваш го. Просто Лу и аз, знам, че не би трябвало да се разстройваме, не и след толкова време. Знам, че би трябвало да се молим такава прекрасна жена като Онър да дойде да живее с нас, просто… Господи, това звучи егоистично, но си спомням мама толкова добре все още и…

Неочаквано тя почувства ръката му върху своята — галеше я успокоително.

— Всичко е наред. Знам, че е трудно и за двете ви, особено за теб, мила, защото за някакво време ти трябваше да поемеш ролята на майка си, но се опитай да се зарадваш заради нас. Опитай се да убедиш и Лу.

Тя стисна ръката му.

— Разбира се, не ми обръщай внимание. Радвам се за теб. Онър е прекрасен човек и не мисля, че ще мога да понеса да те видя с друга.

— Сега ти звучиш като сърдит баща — каза той и поклати глава. — Имаш късмет, защото за малко да се увлека по онази тероризираща медицинска сестра.

— Не и Страшната Норма, която винаги те заплашваше със студени компреси.

Той се усмихна и за момент тя забеляза все още младия и обнадежден мъж, който се криеше в него.

— Да, бях толкова отчаян. Така че се смятай за късметлийка, че тя не ти е мащеха.

Замълчаха за момент, отпивайки бавно от чашите си. Старият часовник на кухненския бюфет тиктакаше силно, докато стрелките се приближаваха към един часа. Въпреки късния час баща й изглеждаше поздрав, отколкото го беше виждаш напоследък. Носеше прилежно изгладена риза и нови дънки, които бяха почти на ръба на модерното. Дори косата му беше подстригана добре.

На дъното на чашата й бяха останали неразтопени парченца шоколад, когато тя се осмели да повдигне въпроса за Маркъс.

— Татко, не се обиждай, но трябва да те попитам за Маркъс и бизнеса. Лу не иска да се премества, знаеш ли?

— Наясно съм с това, повярвай ми — каза той внимателно. — Ами ти?

— Не става въпрос за мен. Това е твоят живот и на Онър. Но Маркъс? Трябва ли да е точно той?

— Нима е толкова лошо, скъпа? Реших, че ще се зарадваш, че е той.

— Аз… харесвам Маркъс. Уважавам го, но все пак реших, че не е подходящият мъж за мен.

Баща й въздъхна и устните му се извиха в усмивка.

— Ако трябва да бъда честен, никога не съм смятал, че е, скъпа. Не и напълно. Съжалявам, че не се получи между вас и е толкова неловко заради участието му в бизнеса, но нищо не може да се направи. Това място не е добро за бизнес с колела под наем. Всъщност никога не е било. Ако го продам, можем да се преместим при Онър и да отворим нещо ново на брега — с място и за кафене, и за колела под наем.

Значи вече беше обмислил всичко.

— И кафене? Това е известно отклонение от колелата, не мислиш ли?

— Това е разнообразие. Добър ход, по мое мнение, а и на банката, което е по-важно. Онър ще отвори кафене и ще организираме тематични забавни вечери за туристи и колоездачи. Мястото е много добро — има безплатен паркинг, поносим наем и много пространство, а и няма да разчитаме само на един бизнес.

— Има смисъл — съгласи се Бет, малко изненадана, но и горда от категоричността в гласа му.

— Ти и Лу ни смятате за двойка изкуфели старци, нали? — попита я усмихнат. — Но ние сме щастливи. И двете ще ме напуснете скоро, както е редно. Аз съм горд с вас, а и нямам нужда от помощнички. Искам две дъщери, които ще имат свой собствен живот, независимо дали ми харесва.

— Ами парите за колежа на Лу? — попита тя.

— Продажбата на къщата и бизнеса и преместването при Онър ще ни остави с достатъчно голяма сума, дори и след стартирането на новия проект. А с останалото все някак ще се справя.

— Татко, мисля, че е прекрасна идея, и съм горда с теб, но все още недоумявам. За какво му е на Маркъс това място?

Стив поклати глава.

— Той смята, че ще може да го превърне в един от онези модерни магазини за туристическа екипировка с няколко апартамента отгоре. Не знам, виждам, че селцето е претрупано с подобни магазини, но той твърди, че има бизнес план и е помислил за всичко. Казва, че братовчед му е успял в Кесуик. И разбира се, апартаментите ще се продадат, независимо какво ще се случи с бизнеса му.

Бет въздъхна.

— Сигурна съм, че е помислил за всичко.

— Знам, че той има пари, предложи ми добра цена и бърза продажба.

— Знам, че ще бъде честен с теб. Маркъс е свестен тип.

Сърцето й се сви. Не искаше да наранява Маркъс, но в перспектива раздялата им щеше да бъде най-доброто и за двамата. А Джак… Той изглеждаше толкова далечен в момента, във всеки смисъл на думата.

Баща й продължи ентусиазирано да й разказва за плановете си.

— Не искам разправията с обявяването на къщата на пазара. Това може да отнеме месеци, дори години, така че една бърза продажба ще е страхотна. Онър и аз, ние искаме да започнем с новия проект колкото се може по-скоро. А ти, млада госпожице — каза той твърдо, — се връщаш обратно на висококвалифицираната си работа…

Искаше да се засмее на иронията, но нещо в гърлото й заседна.

— Не бих я нарекла висококвалифицирана, а и е само временна, все пак.

— Готов съм да се обзаложа, че ще ти предложат да останеш. Ако не „Биг Аутдоорс“, то със сигурност друга компания. Направи ми услуга, скъпа, и остани в Лондон. Живей своя живот и остави мен и Луиза да се оправим сами. — Погледът му се плъзна към часовника на бюфета. — Минава един. Трябва да ставам рано. Ще огледаме новото място с Онър, ако вие, момичета, се справите с положението тук за няколко часа.

Той стана, както Бет забеляза, без помощта на патерица и я целуна по челото.

— Взел съм решение и това е. Да изгася ли или ти ще го направиш?

Следващата сутрин имаше съобщение на мобилния телефон. Отвори го въодушевена, но почувства как радостта й се изпарява, когато видя, че не е от Джак. Беше казал, че ще й се обади, но не беше го направил. Съобщението беше от Марта, която я съветваше да вземе няколко почивни дни, за да „се възстанови“. Веднага разбра кой е назначил свободните дни. Беше мило от страна на Джак — професионално — но не съобщението, на което се надяваше. За момент се замисли дали не трябва да му се обади. После отхвърли изкушението. Веднъж вече беше играла тази игра, преди много време, и това й беше донесло само болка и унижение. Ако означаваше нещо за него, той трябваше да дойде и да я намери, по един или друг начин.

Докато баща й го нямаше, тя обърна табелката с надпис „Затворено“ и отскочи до аптеката. Когато се върна с теста за бременност, се сблъска с Луиза на вратата.

Лицето на сестра й беше зачервено, очите й — мокри от сълзи.

— Какво има, Лу? Не ми казвай, че вече си направила теста?

— Не. О, обещай ми, че няма да ми се сърдиш…

— Какво се е случило сега? Да не би Грег да е тук? Защото ако е, ще му сритам задника.

Луиза се опита да потисне нервния си кикот.

— Не е забавно! Знаеш ли колко се бях притеснила за теб? Трябва да се оправиш с това и да направиш… нещо. Да задържиш бебето или пък не.

— Бет, успокой се! Не съм бременна. Дойде ми, докато те нямаше…

— О, господи.

— Фалшива тревога. Вероятно е било от притеснението покрай изпитите ми и всичко това с татко. О, по дяволите, много съжалявам.

Бет почувства как се смъква по касата на вратата.

— Не ругай — скастри я без особен ентусиазъм. — О, Лу, така ми олекна.

Тя последва сестра си в кухнята и хвърли плика от аптеката върху масата.

— Беше много късно — каза Луиза. — И наистина правих секс с Грег. Използвахме кондом, но си помислих, че може да се е скъсал или да е бил с изтекъл срок. Нямам му доверие.

Бет се свлече в един от столовете.

— Аз все още бих го убила, ако мога да се докопам до копелето.

— Не ругай.

Луиза изглеждаше сериозна, когато Бет отново я погледна.

— Знам, че постъпих глупаво — каза тя. — И няма да направя същата грешка отново.

Бет знаеше, че вероятно ще го направи, може би не с Грег, а с някой друг, но не възрази.

— Ела тук, глупаче такова — усмихна се Бет и я прегърна толкова силно, че Луиза ахна. — Какво облекчение. О, Лу, моля те, бъди внимателна.

— Ще бъда, обещавам. И реших, този октомври няма да отида в колежа. Ще ги помоля да ми запазят мястото, за да си взема свободна година и да помогна на татко. Искам да имам работа, за да спечеля собствени пари. Няма повече да те използвам.

Бет беше изумена.

— Ще трябва да го обсъдим. Може да пропуснеш шанса си.

Луиза скръсти ръце и поклати глава.

— Не и когато чуят обстоятелствата — инцидента с татко и всичко останало. Ще ми дадат свободна година, сигурна съм. Ако ли не, ще кандидатствам на друго място.

Бет изгуби дар слово. Изражението на Луиза бе същото като това на баща им, когато й каза, че решението му е окончателно. Като това, което Луиза придобиваше, когато отиваше на прослушване или когато им каза, че иска да постъпи в училище по актьорско майсторство. Гордея се с нея, помисли си Бет, и все пак… Тя бързо преглътна неочакваното чувство, което далеч не беше толкова благородно. Всъщност, беше егоистично и незряло и тя се срамуваше, че изобщо го изпитва. Изведнъж осъзна, че семейството й повече не се нуждае от нея. Тя беше свободна да прави каквото поиска, а това я караше да се чувства ядосана и сама. Но не би си и помислила да сподели с когото и да било. Така че просто се усмихна, кимна вяло и остави Лу да й приготви сандвич, преди да отворят магазина, макар и със закъснение.

Глава 27

Късно в неделната сутрин Бет излезе да купи бутилка вино за печеното месо, което Луиза щеше да приготви за вечеря. Като се връщаше обратно по улицата с бутилката вино в ръка, тя забеляза кола, паркирана пред къщата.

Беше последен модел Ягуар с личен регистрационен номер. Лъскав фалически символ на мъжественост, ако изобщо можеше да е друго, и вероятно принадлежеше на Маркъс. Е, каза си тя, нямаше да понесе да го види тази сутрин, не и след всичко, което се беше случило с Джак. Като извади химикалка и лист от чантата си, Бет надраска бележка и застана пред входната врата. Затисна бележката с бутилката на стълбите и се отправи към хълмовете.

На върха на хълма бе хладно, въпреки че беше облечена добре. Облаци, бели и сиви, препускаха яростно по небето, когато тя се загледа над езерото от ръба на малка скала. Панталонът й беше влажен от тревата. Рано или късно трябваше да се върне, ако не искаше да се притесняват за нея.

Не беше взела мобилния си телефон. Сега й се прииска да беше у нея, за да може да звънне вкъщи и да провери дали Маркъс си е тръгнал. Надяваше се също, че Джак може да се обади, въпреки че не знаеше какво би му казала. Чувстваше как очите й се насълзяват отново. Бет яростно избърса издайническата влага с ръкава на блузата си, опря брадичка в коленете си и обходи езерото с поглед за последно. Под и зад скалата, на която седеше, можеше да чуе шума от туристи по пътеките, плъзгането на малките камъчета под обувките им. Не беше изненадана. Беше ведра неделна сутрин и тя беше късметлийка, че успя да остане сама толкова дълго, въпреки че беше встрани от основните маршрути. Чу стъпки да се приближават зад нея и веднага реши да поздрави с вежливо кимване, преди да се отправи към къщи.

— Заето ли е мястото?

В мига, в който чу гласа, разбра кой е. Трансатлантическият акцент беше много лек, но непогрешим. Сякаш целият свят се завъртя около нея, докато задържаше дъха си.

— Е, заето ли е?

— Не. — Дробовете й започнаха да функционират отново.

Джак седна до нея на мократа трева и протегна краката си. Имаше малка дупка на коляното на дънните му и през нишките Бет можеше да види кожата му, потъмняла до бледозлатисто от средиземноморското слънце.

— Знаеш ли, хората се притесняват за теб — започна той.

Тя задържа поглед върху дупката на дънките му, без да смее да го погледне в очите.

— Как ме намери?

— Попитах баща ти. Щом разбра кой съм, ми каза къде може да си. Очевидно те познава много добре.

Насили се да отвърне на погледа му. Очите му преливаха от нежност и загриженост. Бяха изпълнени с повече опасност, отколкото беше виждала в тях дори преди осем години.

— Значи лъскавата кола пред къщата е била твоя? — попита тя тихо, а вятърът почти отнесе думите и.

Той се усмихна някак печално — помисли си тя.

— Опасявам се, че да. Тази сутрин дойдох. Щях да съм тук и по-рано, но предположих, че ще ти трябва време да подредиш мислите си.

Джак дори не се беше обръснал тази сутрин. Разкъсани дънки, набола брада — Бет предположи, че наистина е бързал.

— Каза, че ще се обадиш.

— Това, което съм дошъл да ти кажа, трябва да бъде лично, не по телефона.

Устните й пресъхнаха.

— Ако искаш да напусна, не те обвинявам. Затова си дошъл, нали? Да ми кажеш, че между нас не се получава и съм уволнена?

Джак я погледна с явно недоумение, вероятно донякъде засегнат, но самата тя се чувстваше толкова напрегната, че не можеше да му съчувства за каквото и да било.

— Наистина ли мислиш, че съм изминал целия този път, за да направя това? Значи не ме познаваш.

— Прав си, не те познавам — отвърна тя с въздишка. Почувства как ръката му се плъзга върху нейната, беше топла. Порив на вятъра измъкна кичур коса от ластика и я разпиля по лицето й. Той внимателно го намести зад ухото й, пръстите му докоснаха поруменелите й скули.

— Сега сме тук и няма измъкване един от друг — каза той. — Готова ли си да ме изслушаш, за да изясним някои неща? Предполагам, че знам защо така бързо се прибра у дома в петък.

Бет наистина се съмняваше, че Джак знае цялата история.

— Разговарял си с баща ми, нали?

Ъгълчетата на устните му се повдигнаха в усмивка.

— Така е. Съжалявам, ако пак изглежда сякаш се меся. Просто трябваше да стигна до дъното на връзката ти с Маркъс каквото и да ми струваше.

— Какво ти каза татко?

— Че ще се жени за семейна приятелка, за което се радваш. Че Маркъс ще откупи бизнеса му, за което не се радваш. И че, доколкото той знае, ти не си и никога не си била сгодена за този тип. А за това не знам как се чувстваш.

Тя затаи дъх.

— Джак, аз харесвах Маркъс. Все още го харесвам, но само дотам. Последния път, когато се прибрах, си разменихме няколко думи и това не бяха думите, които той искаше да чуе. Никога не съм искала да нараня някого и наистина се опитах да дам шанс на нещата между нас, но ние просто бяхме твърде отдалечени и нямам предвид километрите. Маркъс и аз просто сме твърде различни.

— Съжалявам, че не се е получило между вас.

Бет спря погледа си на далечните планини, опитвайки се да забави дишането си и да спре сърцето си от опитите му за летене.

Той поклати глава и обхвана лицето й с ръце, като го извърна към себе си.

— Всъщност, аз току-що излъгах. Въобще не съжалявам. Исках между вас всичко да е приключило. Всъщност, никога не съм искал да е започвало.

Тя хвана китките му и нежно дръпна ръцете му от лицето си. Беше време да застане на самия ръб, независимо какво щеше да й коства това.

— Но защо това те интересува толкова? — попита Бет.

Видя го как преглътна мъчително и отклони погледа си от нейния. Това й подсказа, че отговорът му, какъвто и да беше, нямаше да е лек и безболезнен за нито един от двамата.

— Не искам да имаш връзка с друг, освен с мен, защото простичкият факт е, че те обичам.

Имаше едно време, когато тя беше млада, когато той за първи път си беше тръгнал и тя беше готова да влезе и в огъня, за да чуе тези думи. Тя щеше да се откаже от всичко, което имаше: дом, семейство, кариера, бъдещето си. Но сега той беше тук, казваше ги, а Бет не можеше да повярва. Не беше убедена, не и така, както имаше нуждата да бъде — с цялото си сърце и душа. Просто не беше достатъчно.

— Тогава защо ме изостави? — попита тя и дръпна ръката си от неговата. — Защо ме помоли да се омъжа за теб и изчезна? Защо не се осмели да ми кажеш, че не ме обичаш? Поне щях да имам обяснение, нямаше да чакам в агония, с надеждата, че ще се върнеш.

Ето, каза го. Най-накрая го каза след осем години и сега той нямаше как да избяга.

— Обичах те. Обичах те много и исках да се оженя за теб. Но си помислих, че това, което изпитвам към друг човек, означава повече.

Откровеността на думите му я прониза. Сега осъзна защо не искаше да се връща в миналото, защото понякога беше по-добре да не знаеш, да не чуваш истината.

— Знам, че те нараних. Виждам, че и сега те наранявам — продължи Джак. Гърлото й се стегна. Да го слуша бе като да върти ножа в раната. — Знам, че никога няма да мога да се реванширам за тази болка, но ти ме помоли да бъда честен и ще бъда. Всичко започна много преди изобщо да те срещна. Месеци преди похода. Имах връзка с момиче, дълготрайна връзка. Тя се казваше, казва Саския и живяхме заедно в Лондон две години след като напуснах университета. За съжаление, не се получи, разделихме се и поехме в различни посоки.

Бет вдигна ръка към устата си, за да заглуши хлипането, но той продължи все така непоколебимо.

— Няма да подслаждам истината за миналото. Не се гордея с това, което съм направил, но трябва да ми повярваш. Искам да си сигурна, че това, което изпитвам към теб в момента, е напълно истинско. Много обичах Саския, имахме някои прекрасни моменти заедно, но връзката ни приключи месеци преди да те срещна. Не се случи нищо драматично, никой от нас не изневери на другия или нещо подобно, просто… — той преглътна мъчително. — Връзката просто се изчерпа, предполагам, и двамата се съгласихме да я прекратим. Трябва да ми повярваш. Тогава категорично реших да се фокусирам върху работата си и по никакъв начин да не се забърквам в нова сериозна връзка…

— Но го направи! — извика тя. — Прелъсти ме, накара ме да се влюбя в теб.

— А не трябваше. Бях водач на групата, ти беше моя отговорност. Още от самото начало, когато стъпи на терминала на летището, знаех, че нарушавам всички правила. Знаеш ли какво ми причини? Какво все още ми причиняваш? Достатъчно е само да ме погледнеш, да разрошиш косата си, да прехапеш устни, както правиш сега… — Той поклати глава, а очите му преливаха от неизказани чувства. — Трябва само да съществуваш, за да искам да те целуна, да направя възможно най-неподходящите неща, които един шеф може да направи, и дори тогава ти беше толкова одухотворена и свежа и, честно казано — продължи той с усмивка, от която стомахът й се сви, — дяволски наивна, че ме покори.

— Не бях наивна — възрази Бет. — Или може би бях, за да се влюбя в теб.

Той кимна.

— Вероятно и двамата сме били наивни, но да си спестим обвиненията, — става ли? Всичко, което знам, е, че никога не съм бил толкова запленен от някого, както от теб. Съкровище, ти преобърна живота ми. Бях на двадесет и шест, с работа, която ме отвеждаше един господ знае къде, а ти беше още на деветнадесет с цял един живот пред себе си. Беше напълно безразсъдно от моя страна и не знам как съм имал смелостта, но го направих — предложих ти брак. И го мислех.

— И двамата го мислехме. Аз също повярвах в мечтата. Защо просто си тръгна? Да не се уплаши от отговорността? Ако е било това, защо, по дяволите, не ми каза?

— Не можех да застана пред теб и да гледам колко много те наранявам — Джак поклати глава. — Не, бях дори по-егоистичен от това. Не исках да приема вината. Просто избягах.

— Но ти ме нарани много повече с мълчанието си. Ако се беше уплашил, защо поне не дойде да ме видиш след това?

— Това е нещо, което никога няма да си простя. Тогава бях решил, че е по-добре да не те виждам. Бях си намерил стотици причини защо да не го правя. Сега знам, че е трябвало да остана и да се опитам да обясня защо трябва да си тръгна.

— О, Джак. Трябваше да ми кажеш, независимо от причината. Ако имах обяснение. Причина. Дори и просто да се беше уплашил… — тя замълча, чувствайки как болката от миналото се надига. Все така остра и пронизваща.

— Не съм се уплашил — възрази той кротко. — Бет, нека ти обясня.

— И какво от случилото се може да съм разбрала погрешно? — извика тя, без да се интересува кой може да я чуе.

— Денят, в който се върнах от Корсика, едва бях имал време да се изкъпя, когато на вратата се позвъни. Възнамерявах да дойда и да те намеря тук още същия ден. Вместо това на прага ми се появи Саския с бебе на ръце. Тя каза, че той — Калъм — е мой и аз й повярвах. Възрастта му, датите — всичко съвпадаше. Родителите й бяха емигрирали, тя не можеше да си намери работа, каза, че това е синът ми и аз се ожених за нея.

Бет изхлипа силно и покри устата си с ръка. Опита се да не плаче, но не успя и веднага усети как той я прегръща нежно.

— Съжалявам, Бет, наистина. Просто мислех, че тримата заедно можем да създадем семейство и обичта ни към Калъм ще замени липсата на тази един към друг. Съжалявам, ако това те наранява, но в миналото Саския и аз бяхме щастливи. Не безумното опиянение, което изпитвам всеки път, когато съм с теб, но се бях самоубедил, че и малкото е достатъчно. Но не беше… — Той замълча.

— Достатъчно? — повтори тя, а мислите й се насочиха към Маркъс.

— Ами твоите… — беше й трудно да произнесе съпруга и син. — Ами Саския и Калъм? Още ли се виждате?

По лицето му премина сянка.

— Разделихме се след осемнадесет месеца и тя се премести при родителите си в Австралия. Преди няколко месеца приключи и разводът ни. Но той е просто, лист хартия, всичко между нас беше изчерпано преди години. Трябваше да оправим и документите веднага след като се разделихме, но предвид разстоянията не беше лесно. Сега най-накрая всичко свърши.

— Ами Калъм? Сигурно много ти липсва. Той ти е син. Саския трябва да ти позволява да го виждаш, трябва да имаш права.

— Не се съмнявам, че ще ми позволи да ги посетя. Миналата година ми изпрати снимка, той е прекрасно малко момче — челюстта му се стегна. — Знаех с цялото си сърце, че аз и Саския нямаме бъдеще, но бащинството беше по-удивително, отколкото можех да си представя. И защото обичах Калъм — и все още много го обичам — го оставих с нея. Сега тя има нов партньор, Калъм има нов баща и… — Той спря и си пое дълбоко въздух. — Бет, трябва да разбереш. Калъм не е мой син. Затова Саския имаше право да го отведе. Разбрах истината в деня, когато тя си опакова багажа и ме напусна.

Главата и сърцето й се въртяха лудо. Джак беше изгубил всичко — Саския, Калъм, нея. Забеляза, че той нервно мачка малко цветче в ръцете си. Погледът й следеше малките деликатни листенца, които се откъсваха и падаха на земята.

— Умишлено ли те заблуждаваше, че си негов баща?

Той поклати глава.

— Измъчвах се с този въпрос хиляди пъти. Никога не събрах смелостта да я попитам и дори и сега честно, не знам. Може и да е, но някак си се съмнявам. Може би е разбрала, когато трябваше да се направят някои изследвания за детската градина. Може да е имаш своите подозрения още от началото, но да я е било страх да ги признае дори пред себе си. Вече няма значение. Тогава взаимоотношенията ни се бяха устремили стремглаво надолу и имахме страшен скандал. Истината излезе наяве. Предполагам, че и аз прекалих, и тя си събра багажа и си тръгна.

Отне й няколко минути, преди да отговори. Почувства се сякаш последните няколко седмици не бе слизала от влакчето на емоционалните ужаси и сега, когато беше достигнала поредния връх, не беше сигурна дали отново ще се спусне към земята с главоломна скорост. Гласът й, когато все пак проговори, беше тих и нерешителен.

— Защо не ми каза?

— Щеше ли да приемеш истината тогава, когато беше едва, на деветнайсет? Не, не е честно да говоря така. — Той поклати глава. — Аз бях незрял. Не знаех как да се справя със случващото се. Имах нов живот със съпруга и дете, за които да се грижа. Веднъж, след като бях взел решението, смятах, че няма връщане назад.

— Но Джак — прекъсна го Бет настоятелно, — ако ми беше казал за Саския, аз пак щях да съм нещастна. Пак щях да те мразя. Но поне щях да си спестя агонията на очакването и напразните надежди. Това почти ме уби.

Той изстена.

— Господи, толкова съжалявам. Нищо чудно, че беше толкова наранена и ядосана, когато прие работата.

— Исках да съм сигурна, че никога повече няма да можем да имаме връзка. Исках да съм сигурна, че никога повече няма да можеш да ме нараниш така.

— Не те обвинявам и честно казано, скъпа, мисля, че бях усетил, че чувствата ти към Маркъс не са това, което би трябвало, след вечерята ни заедно в Корсика. Но не бях сигурен, затова и не оставих целувката ни в стаята ти да стигне по-далеч. После се появи Камила и…

Тя покри лицето си с ръце.

— Това усложни нещата и знаех, че ми нямаш доверие, но тези дни съм много настоятелен досадник, Бет. Най-накрая се научих да казвам как се чувствам, дори и да е трудно и болезнено. До момента, в който се любихме, вече бях решил да ти кажа цялата история, цялата истина за Саския и Камила, но на сутринта ти се обадиха от дома. — Джак хвърли остатъка от цветчето на земята. Бет забеляза, че ръцете му леко потрепват. — Ти отново се затвори пред мен и не знаех защо. Всъщност все още наистина не знам.

— Нямаше нищо общо с теб — отвърна Бет.

— Но ти не искаше да ми се довериш, да споделиш с мен.

— Ти беше, не — все още си мой шеф, Джак. Не забравяй това, защото променя нещата. Освен това дадох обещание на много близък човек да не казвам. Ще трябва да ми се довериш — каза тя твърдо.

Той кимна и замълча за няколко секунди с поглед, прикован в земята.

— Мога отново да те помоля да се омъжиш за мен — проговори той тихо. — Но няма да го направя, защото се нуждаеш от време и пространство.

Време и пространство? Искаше й се да заплаче.

— А дори и да те попитам, не съм сигурен, че ще ми се довериш. Но моля те, може ли да започнем на чисто от този момент? Ще те разбера, ако повече изобщо не можеш да ми се довериш, но наистина бих искал да опитам и… — продължи той, а думите му се запрепъваха една в друга.

Внимателно Бет издърпа останките от цветето от ръцете му.

— Джак. Моля те. Млъкни.

Тя се изправи на колене, постави ръце на раменете му и го бутна да легне върху меката зеленина. Той се вгледа в лицето й несигурно и с надежда, точно както се чувстваше.

— Затвори очи — нареди му тя. — Сега вдигни ръце над главата си и отвори устни.

Плъзна се между краката му, опря китките му на земята и сведе устни към неговите. Небръснатата му брада одраска лицето й, когато езикът й се плъзна в устата му. За момент той лежа достатъчно кротко, оставяйки езикът й да си играе с неговия. После се освободи от хватката й и зарови ръка в косата й. Другата му ръка обгърна тялото й, притисна я силно към себе си, оставяйки я почти без дъх. Последната му мисъл, докато тя го целуваше страстно, бе, че това е един прекрасен ден.

— И какво още ти каза баща ми, когато се появи при него? — попита го по-късно, докато слизаха надолу по хълма.

— Доста, всъщност.

Ръката му беше пъхната в един от задните джобове на дънките й, когато възрастна съседка ги забеляза и неодобрително поклати глава.

— Шокираш госпожа Холдсуърт — смъмри го Бет с усмивка.

Джак леко стисна дупето й и се ухили.

— Дяволски се надявам да е така. А и не се учудвам. Дънките ти не са закопчани правилно.

— О, по дяволите, не смятам, че зрението на госпожа Холдсуърт е толкова добро.

Ръката му вече беше на място и дърпаше ципа прилежно, без да се съобразява със съседката.

— Ами татко? — попита тя отново.

— Ами, след като провери моите акредитации — трябваше да представя служебната си карта и дипломите от първи клас — каза той печално, предизвиквайки още смях от страна на Бет, — каза, че явно държа много на теб, щом съм дошъл дотук чак от Лондон.

— А ги какво му отговори?

— Казах му, че много държа на теб. Казах му, че те обичам.

— О…

— А и сестра ти вероятно ме чу, ако съдя по писъка.

Бет се почувства, сякаш има криле и може да полети над хълмовете.

— Нали знаеш, че няма да изляза на глава с Лу за това. И какво точно ти отговори той?

— Изглеждаше малко недоверчив към мотивите ми.

— Типично за него.

— И после ми каза, че ще ме убие, ако нараня неговата „любима“.

— Джак! Бъди сериозен. Не е казал нищо такова.

— Сигурен съм, че използва думата „любима“, но може просто да ме е пробвал. Бет, хората наистина ли говорят с такива думи тук?

— Само по телевизията — изкиска се тя.

После го накара да я целуне — всъщност си беше истинска дълга, изпълнена с желание целувка с език — директно пред повдигнатите завеси на госпожа Холдсуърт. Скоро след това стояха до лъскавата кола на Джак. Бет прокара ръка по капака и поклати глава.

— Това е твое, предполагам.

— Момчешка играчка. Прости ми. Не я карам често в Лондон.

Смигна й и вдигна палец по посока на къщата.

— Знаеш ли, баща ти е напълно прав. От гледна точка на бизнеса е напълно логично да продадете тази сграда и да се преместите в подходящо построено и устроено помещение. Но ако си толкова привързана към мястото, по дяволите, знам, че отново ти се бъркам, но… — той замълча неловко. — Бих могъл да купя това място, ако поискаш. Маркъс Фрайли не е единственият мъж с пари за инвестиране. Мога да размахам магическата си пръчка, ако кажеш вълшебните думички.

Бет искрено се трогна и го прегърна.

— Джак, обичам те и оценявам предложението ти, но не е нужно да си играеш на добрата фея, така че прибери пръчката и портфейла си. Ще се справим.

Джак не каза нищо повече. Можеше — помисли си той — да отдръпне пръчицата или да я размаха в друга посока. Но засега, реши той, докато отваряше вратата пред нея, щеше да запази тази част от плана за себе си.

Една година по-късно

— Е? Какво мислиш?

Бет примигна и се погледна в голямото огледало над тоалетката. Две лица я погледнаха в отговор. Едното беше нейното, а другото — на Луиза. Сестра й стоеше зад нея и я гледаше критично. Тя вдигна ръка към нежната верижка около врата си. На нея бе прикрепено малко диамантено сърце и висеше точно по средата на деколтето.

— Прекрасно е — каза тя и лицето на Луиза разцъфна в усмивка. — Идеално, всъщност. Благодаря ти, Лу. Много ти благодаря.

— Изглеждаш зашеметяващо.

Бет се вгледа по-добре в отражението, което я наблюдаваше от огледалото. Лицето й сияеше нежно, със загадъчен блясък по скулите. Очите й изглеждаха някак по-големи, а цветните сенки подчертаваха бледите златисти отблясъци в сивото. Поне така каза Луиза.

Тя стана и видя сестра си просната върху голямото старинно легло Луиза потупа по покривката, приканвайки я.

— Седни за минута. Изглеждаш малко нервна.

Чувствайки се като крехък, но прекрасно опакован колет, Бет откри местенце до сестра си сред картичките и опаковъчната хартия, които покриваха леглото. Пое си дълбоко въздух. Издиша. Вдиша. Това трябваше да успокои нервите й, поне така каза Камила. Камила бъркаше — реши Бет. Стомахът й все още се бунтуваше, краката й бяха като гумени и тя все още не можеше да повярва, че е тук.

— Удивително е, нали? — каза Луиза. — Никога не съм предполагала, че ще видя Барбадос.

Бет си позволи още един поглед към посипаните с конфети възглавници и шампанското, което се изстудяваше в кофа с лед върху масичката. До нея върху бялата покривка лежеше букет от цикламени лилиуми. Почувства как топлият бриз докосва кожата й и деликатно поднася аромата на хибискус.

— Камила каза, че според проучванията това е най-романтичният хотел на света.

Луиза подсвирна тихичко.

— И най-скъпият, предполагам.

— Не посмях да попитам. Това е сватбен подарък от нея и Оливър. Запазили са ни младоженския апартамент.

— Тогава да поръчам още шампанско, щом те поемат сметката — каза Луиза, докато разсеяно преглеждаше картичките и подаръците. Бет се усмихна на себе си.

Луиза беше прекрасна в бледосинята си рокля. Беше израснала още по-висока и изглеждаше добре след първия си семестър в академията по актьорско майсторство. Изглеждаше и щастлива, което Бет отдаваше отчасти на новия й приятел — млад актьор, който имаше амбициите да се превърне в звезда.

— Мило — коментира Лу и вдигна картичка със сватбена двойка.

— От Марта е. Личната асистентка на Джак. Освен това ни подари ваучер за едногодишен запас от черен шоколад.

Луиза вдигна подарък, небрежно опакован в розова хартия.

— Това изглежда интересно — усмихна се тя. — Пише, че е от Фрея, Том и Шрея.

— Хей, това е лично! — протестира Бет и дръпна пакета от ръцете й. Мушна го под възглавницата, а бузите й поруменяха.

— Добре, добре. Успокой се, Бет, няма да питам — засмя се Луиза.

— Недей — отвърна Бет. Вече бе отворила розовия пакет на моминското си парти. Вътре имаше подарък, който беше почти непристоен за споделяне с Джак, камо ли пък със сестра й. Картичката съдържаше намеци за зайци и пощипване с шефа.

С изключение на рискованите подаръци Фрея се справяше добре, помисли си Бет с усмивка. Тя беше повишена, откакто Бет работеше като пълноправен мениджър във фирмата. Почти веднага двамата с Джак решиха да обявят връзката си. И макар че на моменти беше неловко, по-голямата част от екипа прие новината по-радушно, отколкото тя беше очаквала. Вероятно това имаше нещо общо с начина, по който Джак бе станал по-търпелив след обявяването на годежа им. А може би хората просто бяха великодушни.

Луиза провери телефона си.

— Бет, не искам да те пришпорвам, но мисля, че татко ще пристигне след минута, а аз трябва да се видя с Онър.

— Добре — отвърна тя, чувствайки се сякаш неочаквано някой бе разменил ролите им. — Тръгвай — добави тя, когато сестра й се отправи към вратата. Луиза я целуна леко по бузата и каза:

— Ще ги сразиш, всичките до един.

Отново остана сама и реши да хвърли последен поглед в огледалото. Роклята й — ефирен разкош в бежово с презрамки през врата — прилепваше по бюста и бедрата й като втора кожа. Под нея не носеше сутиен, а бикините й — тези копринени лентички, просто не можеха да минат за бельо. Джак със сигурност нямаше да ги нарече бикини, когато ги видеше. Изкиска се на глас, сега вече знаеше, че е нервна.

Що се отнася до обувките, не си беше направила труда да избира някакви, защото нямаше да й трябват там, където отиваше. Всичко, от което се нуждаеше, беше малко от бледорозовия лак на Луиза и хубав масаж с безумно скъпия лосион за крака на Камила, приготвен от аптекаря в Дълуич. Беше жалко, че Камила не можеше да види резултатите лично, но в момента се мъчеше с раждането на наследника на цялата средиземноморска империя на Оливър. Забавно е как се стекоха нещата, нали?

А ето я и нея като бъдеща булка. Това бяха три сватби в една година. Първо бяха баща й и Онър, които се бяха поддали на семейния натиск и преминаха през всички церемонии в средновековна зала. Бет си беше приготвила реч и пи за здравето на щастливата двойка и успеха на новото им бизнес приключение. Когато вдигна чашата си за тях, знаеше, че няма нужда да се притеснява. Баща й изглеждаше и се държеше като нов човек, а бизнесът… с нея и Джак, като съинвеститори и съветници, беше обещаващ. Дори и Маркъс бе изпратил картичка с благопожелания за откриването. Според местните клюки той излизаше с лъскава червенокоска, която държеше автошкола за офроуд автомобили.

Няколко месеца след като Стив и Онър се обвързаха, Бет и Джак отлетяха за Корсика за сватбата на Камила и Оливър — старомодно събитие в църква на хълма, последвано от огромно парти в градините на една от вилите на Оливър. Тогава Камила дръпна Бет настрани и я поздрави за годежа й с Джак. А по-късно, когато булката категорично отказа всички предложения за алкохол, Бет беше една от малкото привилегировани да знаят защо.

Що се отнася до третата сватба за годината — тя беше най-малката, най-скромната и…

— Готова ли си? — попита я баща й, подал глава през вратата.

Тя взе букета си и кимна.

— Така мисля.

После излезе от стаята и тръгна към плажа.

— Изглеждаш прекрасно, скъпа — усмихна се Стив и я хвана за ръка. Погледна го, благодари му тихо и стисна ръката му.

Между пръстите на краката й сметаново белият пясък беше топъл и непоносимо нежен. На няколко метра пред нея морето проблясваше под палещите лъчи на тропическото слънце. Пясъкът бе заменен от дърво, избелено от слънцето и изгладено от хиляди стъпки. През малките пукнатини в дъските морето се полюшваше като тюркоазна пяна, а в небето малко облаче прекосяваше слънцето. Джак стоеше на края на кея и изглеждаше, помисли си тя, доста нервен. Сърцето й направи впечатляващо двойно салто.

— Добре ли се чувстваш? — попита я баща й.

— Просто прекрасно.

— Тогава ще стоя настрана — Той се усмихна и освободи ръката й. Застана до Онър, която й се усмихна окуражително. Луиза, застанала до тях, изглеждаше изпълнена с благоговение както никога. Точно тогава слънцето се показа иззад облака, бризът залюля цветето в косите й и тя отново запримигва. Ами ако цялата тази идилична сцена се изпареше пред очите й?

Но той бе още там, подаваше й ръка, а очите му преливаха от нежност и желание.

— Какво чакаш — промърмори Джак, когато пръстите му здраво се преплетоха с нейните и той докосна устните й със своите.

— Това — прошепна тя. — Само това.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.